Маргарита Танковска
Неочаквана любов

chitanka.info

Той влезе — висок, строен, с атлетично тяло и добре оформени мускули, които ясно изпъкваха под прилепналото по него поло. Ръстът му беше впечатляващ — около метър и деветдесет, имаше гарвановочерна коса и един особен блясък в котешките му зелени очи. Излъчваше такъв сексапил, едно такова магнетично привличане, че щом се появи в барчето, имах чувството, че пространството ми намалява застрашително. Зелените му очи се смееха при разговора с неговия придружител. Лицето му бе озарено от една прелестна усмивка, която разкриваше два реда идеално поддържани зъби.

— Едно кафе, моля — каза мъжът, който бе с него. Той беше от автомивката до заведението, в което работех.

Седнаха и започнаха да обсъждат нещо, може би условия за работа. Сложих кафето в цедката и пуснах машината, но очите ми вместо да са насочени към порцелановата чашка, в която започваше да тече гъстата черна течност, бяха приковани в мъжа, който бе седнал с гръб към бара. Гъстата му коса бе добре оформена с помощта на гел или пяна. Исках да разбера нещо повече за него. Как се казва? От къде е? Има ли брат или сестра? Очите ми се отклониха за миг към уханната течност, която едва не бе преляла чашата.

След като занесох кафето, върнах се зад бара и се облегнах на рафта, на който бяха наредени безалкохолните напитки, които предлага заведението. Загледах се в мъжа, който бе привлякъл така неочаквано моето внимание. Един дълбок, плътен глас ме извади от унеса, в който бях изпаднала и ме върна в действителността.

— Ели, пиши това кафе на моята сметка — каза ми Боби. Познавах този мъж като работодател, защото преди да приема предложението, което ми бяха направили настоящите ми шефове, аз бях работничка в автомивката, която Боби бе взел под наем от предприятието, в което се намирах сега. Познавах приятелката му, която бе бременна в момента и се очакваше да роди към тридесет и първи декември. Тя киснеше при мен всеки ден, защото нямаше работа и може би, за да контролира мъжа, с който живееше. Въпреки това Боби не пропускаше удобен момент да ми предложи да излезем някъде, само двамата за да… Е, аз винаги му отказвах. Въпреки, че бе привлекателен мъж, той имаше жена и дете, което скоро щеше да се появи на бял свят. А аз не обичам да развалям семейства или сериозни връзки. Имах принципи, железни принципи, на които държах. И то много.

Прекалено много бях страдала от любовта и макар че за моите двадесет и пет години я бях срещала три пъти, и трите пъти се бях разочаровала. Бях лъгана и подигравана. Раните, които ми бяха нанесени все още не бяха зараснали, кървяха, сякаш току-що бях наранена. И по този повод бях стигнала до един извод, а именно, че не ми трябва сериозна или каквато и да било връзка с мъж. На мен ми трябваше постоянен сексуален партньор, с който да бъдем заедно само и единствено заради секса. В тези връзки нямаше място за чувства. Имаше един мъж в миналото ми, с който поддържах такива отношения близо година, а може би и сега щеше да ги има, ако не беше толкова глупав да позволи на чувствата си да вземат връх над разума.

Но сега мислите ми отново се завъртяха около мъжа, който бе разговарял с Боби. Какъв ли бе той и за какво бе разговарял с него? Може би за работа? При него ли ще работи? Хиляди въпроси нахлуваха в главата ми и се появи един странен копнеж отново да го видя. Да го зърна само за миг, за да мога да го разгледам малко по-хубаво. Те бяха дошли сутринта, някъде около десет. Три часа по-късно сред тази скука в заведението, мислите ми все още бяха заети с този красавец.

Към три часа следобед се бяхме разбрали с моята приятелка Мари да дойде да си поговорим, да обсъдим какво да правим и къде да се съберем компанията на Коледа и Нова година.

— Ели, как си? Какво толкова мислиш така тайнствено усмихната? — чух гласа, така добре познат. Беше Мари.

— „М“ кога дойде, от кога си тук?

— От достатъчно време за да забележа, че не си се впрегнала да мислиш къде ще бъдем и какво ще правим на Коледа. За кого мислиш? Да не би онзи идиот Миро да е идвал отново? За него ли мечтаеш пак?

— Не — побързах да отговоря. — Той е вече минало за мен. Никога няма да забравя как нарани жестоко моята душа и оскверни любовта ми, като си легна с една никаквица. А отгоре на всичко ми се и присмиваше. Не можах да разбера само с какво заслужих това отношение?

— Добре, добре. Не желая да събуждам болезнените ти спомени. Исках само да разбера за кой щастливец мечтаеш?

— Един мъж… — поколебах се. Въпреки, че с нея си споделях абсолютно всичко, се поколебах.

— Какъв мъж, Ели? — настоя Мари.

Реших, че няма за какво да крия от нея и й казах:

— Боби дойде с един мъж. Невероятен мъж.

— Опиши ми го!

— Висок около метър и деветдесет, с гарвановочерна коса, светло зелени котешки очи, с атлетично тяло… Общо взето е това.

Мари остана с отворени уста.

— Какво-о-о…? — успя да промълви от изненада. — Та твоят тип мъж е коренно различен?

— Да, ама… — Запелтечих. Не знаех как да й го обясня. Усмихнах се многозначително и с това мислех, че темата е изчерпана.

— Ели кажи ми само едно — явно Мари не бе на същото мнение като мен. — Ти искаш ли пак да го видиш?

— Да, искам.

— А интересът ти към него? Като към какъв обект е? Като муза на поезията ти или като към мъж, т.е. като сексуален обект?

— Не знам — вдигнах рамене. Аз самата търсех отговор на този въпрос, вече няколко часа. Към кого се проявява интересът ми? Към сексуалния обект? Към музата? Или… към мъжа?

— Ели-и-и…?

— Не знам, М. Просто не знам. Кажи по-добре, ти измисли ли нещо за Коледа?

— Стига де — възрази тя, — искам да знам. Не искам да те гледам после как страдаш! И… не, не съм измислила нищо. А ти? Успя ли, или ти взе акъла този мъж?

— М, престани и ако много настояваш да знаеш — не, не ми е взел акъла и не, и аз също не успях да измисля нищо! Филип тук ли си е, или още е в колежа в Мичиган?

— Още е там и не знам дали ще си дойде скоро.

— Как така не знаеш? Та днес е деветнадесети декември, след шест дни е Коледа, М. Трябва да знаем със сигурност кой ще дойде. Аз говорих с нашите и те се съгласиха да ни отстъпят вилата за Коледа. Представяш ли си какъв купон бихме могли да направим там? Има камина… ама какво ти казвам, като знаеш какво представлява тя.

— Да, знам.

— И?

— Какво „И“?

— Как какво „И“? Какво ще кажеш отпуската за Коледа да я изкараме на вилата? Ти, Филип, аз, Джеската и Тити? Е, не ми се нрави много, че Тити може да е там, но… Това вече Джеската си го решава. Тя е негова приятелка, а не моя, защото ако бе моя, до сега да съм й била шута.

Не знам защо ненавиждах това момиче. Може би защото бе лицемерка или поне такова впечатление ми направи още първия път, когато я видях и разговарях с нея. И лошото е, че с всяка следваща среща това впечатление се усилваше и потвърждаваше. Но както и да е, тя бе приятелка на Джеси и трябваше да я търпя, за да не разделям компанията ни. А тя бе здрава. От пет години всяка Коледа и Нова година, е, и за другите празници с компанията се събирахме. Всеки един от нея си имаше приятел. Всеки, освен мен, разбира се. Мари бе с Филип, Джеската с Тити… Само аз…

— Защо я мразиш толкова? Отново бях се вглъбила в мислите си, докато Мари не ме изкара от тях с обичайния си въпрос, който задаваше винаги, когато заговорим за нея.

— Мари, знаеш много добре какво ми е мнението за това нищожество. Тя е лицемерка. Още тогава ти казах и не мога да схвана как момче като Джеси се е хванал с подобна змия.

— Това може да се обясни само с една дума: любов.

— Да бе, любов! Няма що! Голяма смехория! Това, че Джеси работи към елитните военни части и взема солидна заплата ли се нарича любов? Това не е истинска любов, а любов към парите му. Ето това е! Затова ме дразни толкова! Не мога да стоя, да гледам и да не се ядосвам, че използват едно толкова стабилно момче, което не иска да си отвори очите за истинската й същност. Стана ли ти ясно?

— О-о-о. Стига, Ели! Това си е негов проблем, той да си го решава!

— Да, де. Добре. Стига сме спорили за една идиотка. Кажи ми по-добре какво мислиш за предложението ми?

— Предложението ти е хубаво и сигурно и останалите ще го харесат, но има една малка подробност, която май си забравила?

— Каква?

— Ти кого ще поканиш?

— Как кого — вас! Ти кого имаш предвид?

— Не се прави на ударена, Ели! — скара ми се Мари с престорена сериозност. — За кавалер! За твой кавалер имам предвид! Знаеш много добре, че ние сме по двойки. И сигурно ще ти бъде скучно с нас. И друг път съм забелязвала, че е така, независимо от това, че го отричаш.

— М, грешиш, не е така. С вас никога не ми е било скучно.

— Ели… — настоя тя.

— Добре де. Познаваш ме много добре. Но сега, като се замисля, може да поканя Франк. Ти какво ще кажеш?

— Ели, знаеш какво ми е мнението за този човек. Той е ненормален — скара ми се тя.

— М, това, че има различни убеждения от твоите, не означава, че е ненормален. Сигурно ще кажеш, че и аз съм ненормална, след като споделям неговите убеждения за живота. Така излиза по твоята логика. Като го опознае, човек разбира, че е като всички останали НОРМАЛНИ хора, Мари. Пък и той е много забавени и ми е много добър приятел.

— Добре, ти си решаваш. Ами ако до тогава се появи някоя нова фигура на хоризонта?

— Е, до тогава има време! То ще си покаже, нали?

— ДА. Времето излекува и твоето налудничаво параноично подозрение към Миро. И той отгоре на всичко, след като спря да го подозираш, че ти изневерява, го оправда.

— Мари, това е минал период. Посветих четири години от живота си на тази отрепка и той какво направи — изневери ми. Стига, моля те! Не искам и да чувам за тази нищожна твар.

— Щом казваш — скептично ми отговори тя.

— Съгласна ли си с предложението ми?

— Какво? А, да… съгласна съм, с гаранция и другите също.

— Добре, значи така се разбираме. Обади се на Филип в Мичиган и му предай, че ще ви чакам на вилата на двадесет и пети. Аз ще отида сутринта, а вие ще дойдете малко по-късно. Ще подготвя там нещата до вашето пристигане и ще помоля Лили да оправи стаите ви. Става ли?

— Става.

Шефът ми дойде към пет часа да прибере парите от оборота. Не знам защо работех, след като имах достатъчно средства, за да си седя в къщи. За съжаление там бе такава скука, че дори обикалянето по магазините не ми доставяше предишното удоволствие. А тук, където работех, бе забавно и същевременно спокойно. Можех да пиша, да мечтая, без да бъда обезпокоявана часове наред. Доходите, които имах от издадените стихотворения ми позволяваха да водя един доста охолен живот без да работя, но скуката в къщи ме убиваше. Затова си намерих една спокойна работа, без да се притеснявам, че някой може да ме разпознае в лицето на Ан-Мари Фиаско, тъй като моята категорична забрана бе да не се слага снимката ми на издадените стихосбирки. Имах много почитатели, но никой от тях не бе виждал лицето ми. Под този псевдоним на жена, която пише лирика, никой не подозираше, че се крие моята скромна личност. Приятелите ми бяха малко, брояха се на пръстите на едната ръка, но бяха истински. Радвам се, че разкрих изневярата на бившия си приятел Миро точно преди да му разкажа за творческите си занимания. Знаех, че той обича любовна лирика и е чел всичките ми издания. Когато влязох в стаята му точно с това намерение да му кажа, че Ан-Мари Фиаско съм аз, останах на прага като парализирана. Той лежеше в леглото ми с една моя колежка. Бях като полята с вряла вода. Не можех да се помръдна от мястото си, бях като закована. След това последва страшен скандал и приключване на нашата четиригодишна връзка.

След работа отидох в едно кафене и в мислите ми се завърна онзи красавец, който видях сутринта. Започнах да се питам за какво ли си говореха с Боби? И дали ще го видя отново? Взех решение да попитам бившия си работодател какъв бе този мъж с него вчера. Но това щях да направя утре. Сега исках само да се прибера, да легна и да пофантазирам за този Аполон, слязъл на земята, за да се насладя на красотата му.

Следващата сутрин времето бе малко по-меко от предходните утрини. Въпреки, че бе средата на декември, нямаше сняг. Утрото бе ведро и въздухът, чистият въздух, изпълваше дробовете ми. Изпълваше ме с нова надежда за живот. Усмивка разцъфна на лицето ми при спомена от моите сънища. Те бяха невероятни, изпълнени с копнеж за ново начало. Беше събота и не ми се ходеше на работа. Мислех да се обадя на шефовете и да им кажа, че не се чувствам добре. Исках да си помързелувам и да се повъртя още малко в леглото. Но при събудилия се спомен за мъжа, който бях видяла вчера, желанието ми да отида на работа се завърна. Беше шест и половина сутринта. Имах един час на разположение, докато започне да тече работното ми време.

Влязох в банята, за да взема един горещ душ, след това си направих кафе и започнах да ровя из гардероба с въпроса „Какво да облека?“. Исках нещо по-свободно, нещо всекидневно и тогава очите ми попаднаха на едни камуфлажни панталони, които си бях купила от чист каприз. Стояха като излети на моята леко пълничка фигура. Аз бях един метър шестдесет и пет сантиметра висока, с дълга до кръста кестенява коса, бадемови очи с отблясъци на земно злато. Тежах шестдесет и пет килограма, но за щастие не ми личаха много, благодарение на моя бюст, който не бе никак малък. Избрах виненочервено поло с широка яка. Просто бях като… бонбон.

В седем и половина аз бях заела вече работното си място зад бара още преди пет минути. Започнах да мисля какво ще трябва да се зарежда, от какво ще има най-голяма нужда заведението за съботния работен ден.

— Едно кафе — прозвуча плътен глас сякаш от далечината. Вдигнах очи и… останах с отворена уста. Той? Мъжът, за когото мислех през вчерашния ден и тази сутрин стоеше пред мен. Облечен… в работно облекло?! Значи правилно съм подочула, че ще започва работа на автомивката? Ха-ха, а аз мислех днес да подложа Боби на кръстосан разпит. Каква ирония само. Зелените му очи още ми се смееха някак подигравателно? Колко ли време съм го гледала? Забелязал ли е с какъв интерес го гледам?

— Едно кафе! Ще може ли да го получа преди осем и половина? — Усмихваше се все така чаровно.

— Разбира се. Стига да пожелаете! — Какви ги говорех? Флиртувах ли с него? Нима желязната Елизабет-Мериди Крофт флиртува? Това не може да бъде! Докато правех кафето, ръцете ми трепереха. Надявах се само той да не забелязва това. Умирах от срам. Нима преди малко аз изрекох тези думи? Това сигурно бе някаква лоша шега, игра на развинтеното ми въображение. Но той продължаваше да ми се смее някак иронично. Зелените му очи, обвити с гъсти черни мигли се присвиваха присмехулно. Харесваше ли ме? Или ми се подиграваше? Не знам, но явно нямаше да мога да издържа да го виждам всеки ден от работната седмица и да не направя нищо. При подаване на чашата с ободряващата напитка, пръстите ни леко се докоснаха. По ръката ми премина ток, който заплашително обхвана цялото ми тяло. След като пое чашата, веднага се отдръпнах.

Взе си кафето, усмихна ми се отново и излезе от барчето. Явно днес нямаше да го видя отново, понеже в събота на автомивката имаха много работа. Колите отвън не свършваха. Помислих си, че с това темпо на служебна ангажираност няма да има време дори да обядва. А днес щях да работя до два часа. Въпреки, че навън времето беше много меко, на мен ми се струваше доста хладно. След него бяха влезли двама или трима души и аз отново потънах в мислите и мечтите си. Опитах се да напиша поне един стих, но уви, не ми се отдаваше в момента. Нямах късмет с писането днес, както и вчера. Прекалено много мислех за този Аполон. Нарекох го така, защото не можах да разбера името му. А как ли се казваше? Кое ли име щеше да му отива най-много?

Вратата се отвори и той влезе, сякаш го бях повикала с мислите си. Аз се изправих зад бара и той ме попита:

— Къде мога да налея топла вода за препарата? Имах чувството, че тази прелестна усмивка не слиза от устните му.

— Ела! Ще ти покажа.

Запътих се към задната част на бара. Там, където правех сандвичите. Показах му мивката, от където може да си налива топла вода и се отдръпнах, за да може да сложи кофата. Пространството бе много малко, толкова, колкото човек да може да се движи свободно. Просто се чудех на глупостта си. Сега как щях да се измъкна? За да изляза, трябваше да допра тялото си до неговото. Изпаднах в паника. Благодарение на клиента, който в този момент влезе, успях да се измъкна по най-бързия начин, без да се докоснем. А толкова много исках да го направя… Да движа свободно ръцете си по неговото стегнато тяло…

Когато останахме сами в заведението, до ушите ми достигна една реплика.

— Боби ми каза да внимавам, когато идвам при теб за вода, защото имало вероятност да ми налетиш.

— За твое съжаление… — исках да кажа името му, но не го знаех. С това мое забавяне на отговора очаквах да ми каже името си.

— Жан-Марк.

— Жан-Марк. За твое съжаление Жан-Марк, аз не съм от тези нахални свраки, които налитат на когото им падне. Моите принципи не биха го позволили.

Какво? Отдаваше ми се чудесна възможност да се зароди нещо между нас! И я пропускам! Голяма идиотка съм. Но от друга страна, добре че стана точно така, за да разбере, че не съм жена за една нощ. Исках да направя нещо… Да бъда по-близо до него. Затова се вмъкнах в помещението, където правя сандвичи. Залата с масите и това помещение ги разделя само една врата. Имах намерение да я затворя след себе си.

— Недей да затваряш вратата, защото не знам какво ще направя! Изречените от него думи ми звучаха като закана. Хвърлих му един многозначителен поглед и най-очарователната си усмивка. И затворих вратата. Исках да видя какво ще направи.

— Ще заключа вратата! — допълни.

— Няма ключ — предизвиках го.

— Ще я затисна с касите.

— А ако влезе някой клиент?

— Ще изчака или ще излезе.

— Клиентите не могат да чакат.

— Аз също.

— Нима?

Усетих как разстоянието помежду ни се скъсява и как той приближава към мен, притискайки ме към касите с бира, от където нямах и минималния шанс за измъкване. Сърцето ми заблъска в гърдите, ушите ми забучаха, краката ми се подкосиха, а стомахът ми се сви на топка, когато застана точно пред мен и сведе глава към моята. Топлият му и свеж дъх опари едната ми буза. Чудех се какво ли става с мен? Онази Елизабет-Мериди Крофт, която бе свикнала да покорява мъжете с чара на невинна девойка в първия момент, след това да се прояви като закоравяла свалячка, бе изчезнала, срината до основи. В този момент бе останала една непозната за мен Ели. Предизвикателна, нерешителна и съвършено непозната и различна жена. Чувствах се като хлапачка, която за първи път щяха да целунат. Изплаших се. Исках да избягам от този човек. Той бе толкова привлекателен и излъчваше такъв магнетичен сексапил. Едновременно исках да бъда и да избягам от Жан-Марк. В момента очаквах устните му да докоснат моите и да се слеят в една целувка. Но вместо това той доближи устни до ухото ми и прошепна:

— Да, наистина не мога да чакам. Гласът му бе дрезгав от възбуда, която явно нарастваше. Наложих на волята си да го отблъсна и казах:

— А водата? В един красив момент се сетих за какво бе дошъл тук и как мога хитро да се измъкна. Жан-Марк се стресна и отиде да свърши това, за което беше дошъл. Кофата се бе наляла до половината и той спря водата, а аз се измъкнах още преди да я спре.

— Бягай ти. Бягай, но ще те заключа някой път тук и ще те питам тогава къде ще можеш да се скриеш от мен — дочух зад себе си неговия глас.

Благодарение на това, че току-що бе влязъл клиент можах да се оправдая.

— Аз не бягам, а просто си върша работата, за която ми плащат.

— Ели, искам да говоря с теб за Коледа. Трябва да се разберем как ще стигнем до вилата ти и кой ще поканиш ти? И с кой по дяволите…

Мари бе влетяла като ураган в заведението, а усмихнатите ми очи се бяха вгледали в нея като в мираж. „Добре, че дойде навреме, преди Жан-Марк да е излязъл, за да го види“. Сякаш я бях повикала с мислите си сутринта. Но отворената й уста и прекъснатото по средата изречение ме накараха да се превивам от смях.

— Мари, какво имаш предвид, като ме питаш кой ще поканя аз? Мисля, че се разбрахме по този въпрос?

Жан-Марк бе излязъл току-що и останах сама с Мари в заведението.

— Ели, хвани ме за да не падна! — тя следеше моя Аполон с поглед.

— Кой е този? Да не би това да е мъжът, за когото ми каза вчера? Ако е той, Филип пасти да яде пред него!

Това вече беше изненада. Откакто Мари тръгна с Филип преди седем години и няколко месеца, тя за пръв път бе останала с отворена уста пред вида на някой друг мъж.

— Да. Това е този, за когото ти говоря, Мари. Какво ще кажеш? Обещавам, че няма да казвам на Филип последната ти реплика.

— Да го поканиш на вилата, вместо Франк! И само да си посмяла да кажеш нещо на Филип си мъртва, да знаеш!

И двете се разсмяхме. Беше дошла да ми прави компания и да ме разубеждава да поканя друг за Коледа вместо Франк. Но за съжаление, знаеше какъв инат съм и че няма да ме разубеди лесно. Пък и нямаше кой друг да поканя.

— Ели, защо не размислиш? Имаш толкова много ухажори около теб и то все привлекателни. А пък и Франк да не говорим, че е с двадесет години по-голям от теб, но и може да реши да прекара коледната си отпуска на неговата си вила с неговите си приятели. Защо не поканиш…

Тя ми кимна с глава, като сочеше човека, който преди малко бе изчезнал от тук.

— Ти луда ли си, или на луд дрехите носиш. Мари? — Възмутих се от нейното предложение. Уж ми бе приятелка, а ме бута в ръцете на първия срещнат. Такива нерви ме хванаха, че станах и започнах да се разхождам нервно из заведението.

— Защо пък не, Ели?

— Та аз го видях едва вчера за първи път, да не забрави? И чак днес разбрах как се казва, а ти ме караш да го поканя на вилата си? Нещо май сивото ти вещество не работи на пълни обороти, а само вдига пара, за да не изстива.

— Нещо лошо ли казах? — смути се тя и ме попита после с огромна усмивка. — Как се казва?

Лицето ми грейна като слънце при възможността да изрека името му:

— Жан-Марк.

— Жан-Марк? Да не е французин?

— Ето, виждаш ли сега защо не искам да го поканя там за Коледа? Не знам нищо за него, освен къде работи и как се казва.

— Хайде стига де. Ти ще поканиш Франк, с когото ако се видите веднъж в месеца, ще е направо невероятно. Защо пък да не поканиш Жан-Марк?

— Защото не го познавам, Мари! Ти май наистина искаш да ме набуташ в ръцете му? Така ли е, или греша?

— И да, и не. Такъв привлекателен мъж се среща много, смея да кажа, даже изключително рядко.

— Тук съм съгласна с теб. Стига с тази тема. Дай по-добре да си говорим за друго. За всичко… освен за Жан-Марк.

— Кой спомена името ми? — стресна ни Жан-Марк, като отвори рязко входната врата с трясък и кофа в ръка.

— Пак ли? — усмивката засия на устните ми. — Да идвам ли да ти показвам къде беше, или си запомнил?

— И сам мога да се оправя!

— Добре.

Обърнах се към Мари, а тя започна вечната тема:

— Ели, не ми е ясно само защо работиш, след като имаш достатъчно пари, за да си седиш в къщи или да се размотаваш из магазините по цял ден? И друго ми е много интересно? Защо, за да отидеш в някой от твоите притежания, като вилата, на която ще ходим за Коледа, без да имаш кавалер, трябва да искаш позволение от родителите си? Та ти сама натрупа цялото това състояние с много пот на челото. Преди да се захванеш с тази работа, вашите живееха в един мизерен квартал, а ти от седемнайсетгодишна започна да работиш и сега притежаваш две къщи: едната в Мичиган, другата в Чикаго, един мезонет в Лос Анжелис и една вила, т.е. ранчо извън града. Защо ти е тази работа? Ти имаш всичко, за което всяко едно друго момиче може само да си мечтае. Дори и аз. Можеш да отидеш, където си поискаш без да се притесняваш за финансовата страна на въпроса. И честно казано, завиждам ти за това нещо.

— Стига, Мари, колко пъти сме разговаряли на тази тема? — притесняваше ме Жан-Марк, който сигурно е чул всичко.

— Как можа да го направиш, Мари? Защо не се съобрази с мен? А и не забравяй, че не сме сами…

Мари започна да се извинява за несъобразителността си и да си хапе устните от притеснение.

— Няма нищо! Казаното, казано. Вече е късно да върнеш думите си назад. — Обърнах се към помещението, където беше Жан-Марк:

— Жан-Марк, случайно да имаш под ръка лепенка? — попитах най-непретенциозно, като тайно в себе си се надявах да не е чул и грам от глупавите приказки на Мари, но той се забави с отговора.

— Не, защо? За какво ти е? — погледна ме с учудване.

— Как за какво? Тук има един човек, който говори прекалено много глупости.

— Кой е той? — показа се на вратата и се усмихна. — Ако става дума за теб, знам по-добър начин да ти запуша устата. С една целувка ще си занемяла поне за десет минути.

— Престани да говориш глупости, Жан-Марк. Не се отнася за мен, а за Мари. Не може да не си я чул какви небивалици наговори преди малко?

Той флиртуваше ли с мен, или ми се подиграваше?

— За съжаление говорих по телефона и не съм я чул, но дори и да не говорех по телефона пак нямаше да я чуя, защото не обичам да подслушвам чужди разговори. Е сега… ако сте говорили за мен това може и да окаже влияние на слуха ми, но след като не сам чул, значи не ме вълнува. А за какво си говорехте? — попита Жан-Марк с най-голямото си нахалство и пак с онази чаровна усмивка. Имах чувството, че когато го видя се разтапям като масло в нагорещен тиган.

— Водата, Жан-Марк! Водата!

Той се стресна и се обърна. Кофата вече преливаше, за негово съжаление.

— Мерси — каза той и излезе.

— Ели, какво толкова лошо казах?

— Мари, не желая никой друг освен вас да знае финансовото ми ниво. Не го ли разбра? Не желая никой повече да ме използва. Досега аз бях играчката, но от сега нататък те ще бъдат играчки за мен. Така да знаеш. И колкото до твоите вечни въпроси — работя, защото скуката в къщи ме убива. Бях ли пределно ясна? — Тя ми кимна. — Не искам друг път да говорим на тази тема тук! В къщи или у вас — да, но тук те моля да си държиш езика зад зъбите.

— ОК. Няма проблем. Извинявай, все пак.

— Няма нищо, знаеш, че не мога да ти се сърдя повече от две минути.

— И аз също — усмихна ми се тя нежно.

Следобед обиколихме пазарните центрове и с Мари накупихме подаръци за всички, освен за нас двете.

— Мари, какво искаш за Коледа?

— Да не каниш Франк!

— Стига де! А кой друг да поканя?

— А ти, Ели, какво искаш за Коледа?

— А, тук вече ти си решаваш, оставям на теб избора. Нямам никакви претенции.

— Добре! Не кани Франк. Аз ще ти намеря кавалер за Коледа! Става ли така? Това ще е моят подарък за теб за Коледа?

— Добре. Кой ли ще ми доведе? Много се чудех.

Неделята бе убийствено скучна. Бяхме украсили елхата с Мари и сега се чудех какво да правя. Денят ми премина в мисли и опити да сътворя някоя нова поема, тъй като крайният срок наближаваше, а аз дори не бях започнала да пиша. От два месеца започвах, но след като напишех нещо, късах листа, защото не ми харесваше. Така отмина и днешният ден.

Понеделник сутринта вървях през центъра на Чикаго и си задавах същия въпрос, който Мари ми бе отправила в събота. Защо работех? Имам пари, за да си позволя да не работя! И защо не си взема една кола? Как мога при моето финансово положение да се придвижвам с градския транспорт и то във времето, когато автобусите и метрото са претъпкани? В следващия момент ми стана ясно защо го правя и си отговорих на всичките въпроси, когато влязох в заведението. Не исках никой да ме използва, не исках повече никой да извлича изгода от финансовото ми състояние, като ме лъже, че ме обича.

Преди да вляза в барчето видях колата на Жан-Марк, паркирана отстрани на сградата.

— Знаеш ли от кога те чакам? — Жан-Марк влетя като ураган. Погледът му не се откъсваше от мен и имах чувството, че се бе запътил право към мен. — Направи ми едно дълго кафе с три захарчета — каза той, като седна на масата, която беше най-близо до бара.

— Да не искаш да ми кажеш, че трябва и да ти сложа захарта в кафето? А за това добро обслужване мисля, че барманката трябва да получи и бакшиш — успях по някакъв начин да го накарам да се усмихне, тъй като когато влетя с гръм и трясък беше като буреносен облак.

— А, барманката ще си получи бакшиша, стига да го направи до пет минути. А ако пожелае може и друго да получи…

— Веднага ще ти направя кафето. Защо ме притеснява толкова много този мъж? Защо не мога да устоя на чара му? Той бе мъж като всички останали все пак, или може би не…? Не знам. Занесох му кафето и се върнах зад бара.

— Ела, седни при мен да ми правиш компания! — гласът му не молеше, той заповядваше. Сякаш водена от невидима ръка, против волята си аз седнах на масата, но на такова разстояние от него, че дори да се протегне пак не би могъл да ме докосне. Страхувах се от него или по-скоро от собствената си реакция, ако се осмели да ме докосне. Този мъж ми въздейства като афродизиак. Колкото повече го виждах, толкова повече исках да бъде мой. Нима бе възможно? Отново ли започвам да се увличам и да намесвам чувствата си? Бях скъсала с Миро преди почти две години, но той все още ме преследваше. Извиняваше ми се, молеше ме да му дам още една възможност, но аз винаги му отказвах. Не вярвах, че ще мога да обичам отново.

— За кого мислиш? — гласът на Жан-Марк ме стресна. Бях забравила, че той е тук. Явно лицето ми бе изкривено от болка при спомена за подлостта на Миро.

— За никого!

— Кой те е наранил? — лицето му бе сериозно и нямаше да приеме никакъв уклончив отговор. Поне така си мислех.

— Никой! Защо си мислиш, че някой ме е наранил?

— Замисли се и лицето ти стана студено и мрачно.

— Прав си. Замислих се и се увлякох в мислите си — уклончиво му отговорих. Не го познавах и му нямах доверие. Мислех, че сме приключили дискусията по тази тема, но явно той не бе на моето мнение.

— Кой те е накарал да страдаш толкова? Защо не искаш да ми се довериш?

— Защото те познавам едва от два-три дни.

— Не. Не е заради това. Ти нямаш доверие на нито едно момче! Прав ли съм или греша? Погледнах го учудена. От къде знаеше това?

Исках да му разкажа, но не смеех да му се доверя.

— Прав си, въпреки, че в момента си седнал — само отговарях на въпросите му, но по най-краткия възможен начин и с малко шеговит тон.

— Защо? — настояваше да знае. Бе се запънал като магаре на мост.

Хвана ме яд на неговата настойчивост. Досега никой не бе успял да ме изкара извън релси. Бях спокоен и уравновесен човек, но той ме ядоса с неговата припряност.

— Защото досега всяко едно момче ме е използвало! За това — казах го с толкова много злоба, че не можех да си намеря място от яд и затова станах и отидох зад бара.

— Ще ми разкажеш ли, или да се мъча да разпитвам друг? — следеше ме с поглед. Не го виждах, но го усещах, защото бях застанала с гръб към него. Но последното му изказване ме вбеси до такава степен, че ми идваше да метна нещо.

— Няма да ти разкажа! А и какво ти влиза в работата да разпитваш другите за мен и кой какво ми е причинил? — Ако очите можеха да убиват до сега Жан-Марк да е опънал петалата. — Това засяга само и единствено мен. Не се бъркай в личния ми живот.

— Защо? Ами ако ме интересуваш?

— Нима? Всички мъже сте едни и същи. Първо сваляте звезди от небето, а после… — млъкнах, защото усетих, че съм превишила и нормалния тон на ядосан човек и крещя. Този мъж наистина успя да ме изкара извън релси.

— Какво „после“? — настоятелен въпрос ми бе задал Жан-Марк. Наложих на себе си и на яда си да се успокоя.

— А после се правите на разсеяни, сякаш нищо и никога не е било.

— Аз не съм от този тип мъже!

— Не знам. Не мога да кажа, защото не те познавам.

— Можеш да ме опознаеш. Стига да искаш и да имаш желание да го направиш. Аз познавам част от живота ти, но това не ми стига — той скъсяваше с всяка изречена дума разстоянието помежду ни. — Искам да знам повече. — Застана пред мен и се наведе: — Всичко!

— Де да бе толкова просто, Жан-Марк. Ти си от друг свят за мен. И каквото и да си въобразяваш, че знаеш, ти не ме познаваш.

— Искам да те опозная, Елизабет-Мериди Крофт. Искам да знам кой глупак ти е причинил болка, за да те изолира от всичко, което съществува в реалността? — останах с отворена уста. От къде знаеше той, че аз бягам от жестоката реалност и се крия в един измислен свят. Свят на мечти и щастие. — Да, знам. Не се учудвай. Известни са ми доста факти от живота ти, още преди да дойда в петък тук — продължи да ми шепне на ухото. Исках да ме целуне, за да се понеса на мекия облак на мечтите. Да забравя реалността и да си въобразя, че го познавам толкова добре, че да му се доверя и отдам тялото и душата си на този мъж. А също така и че той ме желае, че той изпитва нещо повече от физическо привличане към мен.

— Жан-Марк… — чух в унес своя глас и той ме целуна нежно и бавно. Тръпки ме побиха по цялото тяло. Исках целувката да продължи колкото се може по-дълго, но същевременно се плашех от това. Възбудата му заплашително нарастваше и не знаех дали ще успее да се овладее навреме, затова откъснах, макар и с мъка, устни от неговите и се отдръпнах.

— Какво има? — нежният му поглед ме погали.

— Може да влезе някой и да ни види, а аз не искам да си загубя работата заради едно мимолетно увлечение.

— От твоя страна ли? — очите му помръкнаха.

— Не. От твоя — погледнах през прозореца и видях една кола отвън да чака за автомивката. Очите ми бяха тъжни.

— Имаш клиент — за моя радост и тъга колата бе на Мари.

— После ще продължим разговора, който започнахме — целуна ме нежно по бузата и се запъти към вратата.

— Нима? Аз мисля, че разговорът ни приключи — успях да му кажа преди да излезе.

Останах сама, впила поглед в празното пространство и унесена в мисли за Жан-Марк.

— Ели… — викаше ме един познат глас сякаш на сън. — Ели, обърни ми внимание!

— Мари, какво правиш тук? Не трябваше ли да си в Мичиган да говориш с Филип? — останах много учудена от нейното присъствие тук в Чикаго.

— Говорих с Филип по телефона. Той ще си дойде в сряда. А аз имам да свърша още доста работа преди да дойда на вилата ти. Дойдох да си измия колата!

— Аха. А Джеската и Тити? Говори ли с тях?

— Да. И те ще дойдат.

— Жан-Марк бе тук малко преди да дойдеш ти.

— И? — усмивката й засия на устните.

— Какво „И“?

— Какво направи?

— Кой? Аз или той?

— Той?

— Целуна ме.

— А?

— Да, целуна ме.

— А ти?

— Какво аз?

— Какво направи ти, глупаче?

— И аз го целунах — стеснително й признах.

— И? Как беше?

— Мари, престани да ме разпитваш за глупости… Бе невероятно — засиях цялата при спомена за неговата целувка.

Отвън й направиха знак, че колата й е готова и тя трябваше да си тръгва. В следващия момент иззвъня мобилния ми телефон и трябваше да се обадя.

— Да, моля? — обичайният поздрав прозвуча в телефонната слушалка. Бяха от издателството. Обаждаха ми се да видят до къде съм стигнала със стихосбирката. Разговорът приключи много набързо.

Въпреки, че Коледа наближаваше и беше само след четири дена, аз нямах обичайното коледно настроение. От две години не се радвах на празниците. Нямаше с кого да ги споделя, като изключа компанията. Нямах любим човек, родителите ми бяха разведени. В живота ми нямаше никой, който да държи на мен.

— Жан-Марк! Може ли да поговоря с теб за момент? — попита Мари.

— Да. Кажи?

— Обещах на един човек, че ще му намеря кавалер за Коледа. Много се чудих кого да поканя и в крайна сметка се спрях на теб. Имаш ли някакви планове за двадесет и пети?

— За сега — не, но и едва ли ще мога. Но все пак искам да знам за кого става въпрос?

— За Ели.

— О, щом става въпрос за нея, считай, че съм съгласен.

— Жан-Марк! Какво изпитваш към нея?

— Харесвам я! Досега нито една жена не ми е въздействала по този начин.

— Аха. Добре. Разбрах. Ето ти адреса, на който ще те чакам с още няколко човека.

— Мари? Нали така се казваш?

— Да.

— Може ли да се видим един път преди да отидем там? Искам да поговорим за Ели.

— Добре. Ще те чакам на този адрес довечера в седем. Става ли?

— Става.

Днес видях Жан-Марк още няколко пъти, но нямахме време да говорим. Думите за нас сякаш бяха станали излишни. Разменяхме си по някой и друг поглед и това ни бе достатъчно.

— Извинете! Къде мога да намеря Мари-Клодет? Имаме среща.

— На втория етаж. Офисът на „Турист Ентърпрайсис“.

— Благодаря.

Той се качи по стъпалата до втория етаж. Видя офиса. Бюрото на секретарката беше празно. Почука и влезе. Мари бе забила нос в някакви книжа.

— Мари?

— А, Жан-Марк? Здравей. Заповядай, седни.

— Благодаря.

— За Ели.

— Питай, каквото те интересува.

— Искам да знам кой я е наранил толкова жестоко, че да изгуби вяра в мъжете и в любовта.

— Преди да започна да ти разказвам за Ели, Жан-Марк, искам да знам какъв си ти? Какво имаш и какъв е интересът ти към нея?

— Мари, имам достатъчно пари за да не обръщам внимание на нейното финансово положение. Знам, че тя се страхува да не бъде използвана заради парите си. Имам пари в излишък. Собственик съм на преуспяваща фирма от години. Фирмата „Акорд Индъстрийз“ да ти говори нещо? А името Жан-Марк Дидие?

— Какво? Ти да не искаш да кажеш, че…

— Да, Мари. Искам Елизабет-Мериди Крофт, а не Ан-Мари Фиаско. Да, и това знам. Знам почти всичко за нея. Проучих жената, с която искам да бъда, но не знам кой я е наранил толкова жестоко. Затова исках да говоря с теб. Тя не желае да ми каже. Не мисли, че може да ми се довери — той стана от стола и започна да крачи из кабинета на Мари. — Искам да знам, за да се съобразя с това. Да знам как да се държа с нея.

— Добре, Жан-Марк. Ще ти разкажа — тя заобиколи бюрото и се подпря на предната му част. — Не знам от къде и как си разбрал, но да, тя е писателка. И това, честно казано, е най-големият й проблем. Тя започна да пише на шестнадесет години. Когато стана на седемнайсет, издадоха първата й книга. Тя бе на безумна цена. Само за една книга те — издателите й, бяха сложили цена от 1200 долара. Аз лично не вярвах, че ще успеят да я продадат. Не вярвах, че някой ще купи дори една бройка, но за моя голяма изненада, книгата се продаде като топъл хляб. Предполагам, знаеш това? — Той кимна. — Така. Като по-малка се бе разочаровала от любовта, която й нанесе жестоки удари под кръста. Беше се зарекла повече никога да не се влюбва. Майка й и баща й се разведоха, когато навърши осемнадесет. — Той беше седнал на канапето и внимателно попиваше всяка изречена дума. — Малко преди да навърши тази възраст се запозна с Миро при развода на родителите й, той беше до нея неотлъчно, както и аз. От книгите си за една година тя натрупа цяло състояние. Вярвам си чул онзи ден какви имоти притежава?

— Не съм чул, но знам какви притежания има.

— Така. Купи на майка си къща в Мичиган, в която сега живее и моят приятел. След година и половина приятелство, Миро й предложи брак. Тя естествено му отказа, но се съгласи на съжителство. Живяха в един апартамент под наем тук, в Чикаго. Тя бе обзета от една параноя, че Миро й изневерява. Опитах се да я разубедя, да й обясня, че това е плод на въображението й и че не е така. Може би трябваше да я оставя да се съмнява. Но той заблуди всички ни! Не вярвахме, че може да бъде такъв подлец. След три години тя престана да се съмнява в него и сгреши, както и всички ние. Точно половин година след това той й изневери. Тя го завари в нейния апартамент, в собственото й легло с една нейна състудентка. Представа си нямаш какъв шок изживя тогава — лицето му се бе изкривило от омраза и болка, като тази на Ели. — Оттогава тя реши да има само сексуални партньори. Без чувства и без ангажименти. Но ти… ти й въздействаш по съвсем друг начин. Не я бях виждала такава от години.

— Значи имам някакъв шанс да я спечеля?

— Да и мисля, че шансът ти е много по-голям отколкото ти сам предполагаш. Но внимавай. Само ако я нараниш, считай, че аз ще те преследвам до край. Имам властта и мога да ти отнема и най-скъпото.

— Не се притеснявай! Ще оправдая доверието ти!

— Надявам се Жан-Марк! За щастието на Ели се надявам да го оправдаеш. Познавам я от петнадесет години и не бих позволила да й се случи нещо лошо още веднъж, прекалено много страда. Надявам се ти да успееш да я направиш истински щастлива.

— Аз също. Стига тя да ми го позволи.

Мари заобиколи бюрото, на което се бе облегнала и седна на президентското място.

— Трябва да бъдеш търпелив с нея Жан-Марк. Притискай я, но винаги и оставяй една малка пролука за бягство. Тя обича и е свикнала да има контрол над ситуациите. Не забравяй това. Може в най-неочаквания момент да те изненада с постъпките си. Не забравяй също, че през целия си смислен живот се е справяла сама. Разчиташе единствено и само на мен. Когато разкри изневярата на Миро не отиде при майка си, а дойде при мен. Леля Анабел не се интересува от нея. Ако й се обади да я чуе веднъж на четири месеца ще бъде някакъв рекорд. От осем години прекарва семейните празниците с нас. Аз съм й като сестра. И внимавай — това не бе закана, а заплаха — много внимавай как се държиш с нея!

— Не се притеснявай, Мари. Аз обичам Ели, още от първия момент в който я видях в магазин на Централния Пазарен Център преди една година. Следях всяка нейна стъпка до сега и най-накрая намерих удобен момент да се сближа с нея. Да я накарам да се влюби в мен. За моите тридесет години съм видял не малко красиви жени, но всички те бяха повърхностни и всяка една от тях ме използваше заради положението и парите ми. Затова тя ми направи толкова голямо впечатление. Не се интересува от парите, а от човека, от неговата същност. Мари, благодаря ти за информацията, която ми предостави. Ще я взема под внимание, когато общувам с Ели.

— Няма защо. Искам само Ели да бъде щастлива.

— Ще се опитам да я направя щастлива, стига тя ми го позволи. Още веднъж благодаря и довиждане.

— Довиждане, Жан-Марк. Ще те чакаме тук на двадесет и пети в десет сутринта.

— Добре.

С тази дума и още едно изречено „Довиждане“ той излезе от кабинета на Мари. Сега? Сега го бяха обхванали мисли как да завладее Ели. По какъв начин да я завладее и накара да се влюби в него?

— Мари, къде си, по дяволите? Искам да поговоря с теб. Трябваш! — проплаках в телефонната слушалка, докато оставях съобщение на телефонния й секретар. — Имам нужда от теб! Не издържам повече. Обади ми се в къщи, когато се прибереш! Искам…

— Ели? Какво е станало? Защо си толкова разстроена? Да не би…?

— Да, Мари. Той отново беше при мен. Ела, моля те! — аз вече се задавях от сълзи.

— След десет минути съм у вас, Ели. Не мърдай оттам!

— Добре.

Линията прекъсна. След десет минути Мари беше в къщи. Бях се свила на канапето в хола, с глава между коленете и плачех.

— Ели? Какво е станало? Защо си толкова разстроена? — лицето й бе загрижено, очите й — печални. Мари ме прегърна и аз се отпуснах в ръцете й и заридах отново.

— Той… — казах, хълцайки от продължителния плач. — Той беше тук, Мари… Наговори ми толкова ужасни неща… и толкова много лъжи… и толкова обиди.

— Как е посмял този подлец да дойде тук? Кой го е пуснал?

— Лулу… Тя не знаеше… Той й е казал, че днес сме се сдобрили… Казал, че съм го изпратила… да ме чака тук… докато се върна от работа — говорех на пресекулки, заради сълзите, които не преставах да роня.

— Какво ти е казало това копеле? Ще го съсипя, така да знаеш! Не съм го направила до сега, защото ти не ми позволяваше, но след тази случка… Проклет да бъде мигът, в който се запозна с това нищожество и кълна се в най-святото за мен, че той ще ти иска прошка на колене!

— Мари…! Не ме оставяй сама, моля те.

— Няма, Ели! Успокой се! Кажи ми какво ти каза той? Лулу, направи на Елизабет един чай от мента.

— Веднага, госпожице — каза Лулу и излезе от стаята.

— Той каза… че аз съм му изневерила… и за това той също ми изневерил… че никой няма да ме погледне вече… че за нищо не става… че ще се погрижи да не мога да си намеря вече никъде работа… че ще се погрижи да ме уволнят и от там където работя сега… О, Мари, мразя го… Наговори ми още куп лъжи и глупости — внезапно ме обхвана омраза към Миро. Реших, че някой трябва да го постави на мястото му. Че някой трябва да му отмъсти вместо мен.

— Ели! — аз продължавах да плача. — Ели, престани! Знам как да те накарам да не мислиш за него и да ти оправя настроението най-вече.

— Как? — исках да забравя, да не мисля вече за него, но бе невъзможно. Само един човек можеше да ме ободри — Жан-Марк.

— О-о-о, не! Мари! Само не той! Моля те! Не и Жан-Марк!

— Вече е твърде късно, Ели! Сега да видим какво ще облечеш? — тя отвори гардероба ми и прерови дрехите. — Това! — усмихна се доволно, след като го показа. Извади една небесно синя рокля, много къса, с дълбоко деколте, тънки презрамки и почти прозрачна.

— О-о-о не, Мари!

— О, да Ели! Това ще облечеш!

— Забрави! Няма да се вмъкна в тази рокля! Прекалено дебела съм!

— Глупости, Елизабет! Ставай и се обличай! Не ме ядосвай още повече! Жан-Марк ще ни чака след половин час в джаз клуба в който ходим обикновено.

— От къде знаеш телефонният му номер? — бях ужасена от думите, които не желаех да чуя. Да не би тя да е говорила с него за мен?

— От телефонния указател, от къде другаде мога да го знам?

— Мари, ти не му знаеш фамилията — хванах я в лъжа. — Как разбра телефона му, Мари?

— Е, добре! Хвана ме! Днес говорих с него и му поисках телефона — каза ми тя виновно.

— Как си могла, Мари-Клодет? — бях обидена, възмутена и… радостна. — Защо? За какво си говорила с него?

— Няма да ти кажа, Елизабет! Ставай и се обличай веднага! — заповядваше ми. Не молеше, а заповядваше.

Знаех, че нямам никакви шансове да я разубедя. А исках ли да го направя? След като щях да видя Жан-Марк? Не! Разбира се, че не исках! Станах и се облякох. След двадесет минути бяхме в клуба на Жан-Пиер. Той е французин, а ние бяхме редовни клиенти на заведението му. С влизането, той ни се усмихна.

— Дами, каква приятна изненада да ви видя тук в понеделник вечерта! Мисля, че ви очакват? Така ли е?

— Би трябвало, Жан-Пиер! Изпратих един мъж да ни чака тук. Той каза ли ти? — Мари говореше вместо мен.

— Да. Настаних го на вашата маса — каза той.

— Добре!

— Красавице, защо си така помръкнала? Кой те е разстроил? — френският му акцент ми доставяше удоволствие да го слушам. — Пак ли онова нищожество те тормози?

— Да, Жан-Пиер. Пак той, но не се притеснявай. Достатъчно сълзи пролях заради него — очите ми все още бяха тъжни, дори да се усмихвах.

— Нима той още не е престанал да те преследва?

— Не е, Жан-Пиер. Ти каза, че Жан-Марк е тук, нали? — усмивката ми се пренесе и в очите ми, когато изрекох името на мъжа, който силно и натрапчиво тревожеше сънищата ми.

— Да… — каза той, но един глас го прекъсна.

— Тук съм, Елизабет — чух гласа на Жан-Марк.

— И вие ли сте французин? — Жан-Пиер живо се интересуваше от мен и моите приятели. Не защото бях богата. Той ми бе като баща. В детството си аз не бях усетила бащината обич, тъй като моят баща винаги отсъстваше. Никога не си бе вкъщи и захождаше по други жени. Това и бе причината родителите ми да се разведат.

— Не, не съм французин. Майка ми ме е кръстила така, защото е харесвала френските имена твърде много — обърна се към мене. — Ела! — Поканата му не търпеше отказ.

— Не се дръж така с мен, сякаш съм твоя собственост! И престани да ми заповядваш! — Дразни ме това, че се държи с мен така покровителствено.

— Аз не ти заповядвам и ти не си ми собственост, Ели! Така както не си сега, така и никога няма да бъдеш! Ти си личност и аз уважавам това качество в човека.

Той ме бе хванал за ръката и ме водеше към масата.

— Да бе — издърпах си ръката, защото ме побиваха тръпки при неговия допир с моето тяло. — Но с държанието си правиш точно обратното.

— Стига де. Не желая да се караме!

— Жан-Марк, не й обръщай внимание, раздразнена е и не знае какви глупости говори — каза Мари. Наведе се към него, когато седнахме и му прошепна нещо. В резултат на това лицето му се изкриви в гримаса на омраза. Към кого ли бе отправена тази омраза? Към мен? Към Мари? Или към… О, не! Тя не може да му е казала!?

— Какво си му казала, Мари?

— Нищо друго освен това, което трябва да знае.

— Казала си му!? — имах чувството, че ще потъна в земята от срам. Очите ми се бяха разширили от ужас.

— Е, и?

— Как можа, Мари-Клодет? — бях много обидена. Станах и тръгнах към изхода. Когато излязох навън, една ръка ме хвана за лакътя.

— Ели! — умолителният глас на Жан-Марк ме спря. Погледнах ръката му, поставена на лакътя ми, после него. Той ме пусна. В очите му се четеше само болка, съжаление и състрадание.

— Ели, не я обвинявай! Тя иска само ти да си щастлива! Аз настоявах…

— Както и колкото да си настоявал, тя не биваше да ти казва нищо, не е имала право! — виках, крещях. Исках да го ударя затова, че се е бъркал в личния ми живот и е разпитвал най-добрата ми приятелка за мен. — Какво ти е казала? — Мразех го, мразех и Мари, и Жан-Марк. Той мълчеше. — Какво ти е казала Мари, Жан-Марк? — сигурно и вътре ме бяха чули. Толкова силно крещях, че не можех да овладея гнева си. Не знаех как да си изкарам яда и това, че той продължаваше да мълчи, ме ядоса още повече. — Какво ти каза Мари, Жан-Марк? — той продължаваше да мълчи и да ме гледа с една странна молба в очите си. Тогава стиснах юмрук и замахнах. Исках да го ударя. Но той хвана ръката ми. Замахнах с другата, но той хвана и нея. Притисна ме до себе си и ме целуна. Страстно и властно. Целувката му бе търсеща отклик и изследваща. Не ми бе оставен друг избор освен да се насладя на нея. Напрегнатото ми тяло се отпусна. Той отслаби хватката и ръцете ми се преместиха на врата му. Изпитах такова удоволствие… Тялото ми бе плътно прилепнало до неговото. Възбудата обхващаше слабините ми и ме предупреждаваше, че ще загубя контрол. Тогава ръцете ми обхванаха шията му и я стиснах, до такава степен, че да ме пусне. След като го направи ме погледна с невярващи очи.

— Проклет да си, Жан-Марк. Хиляди пъти проклет — след тези думи се качих в едно такси, което току-що бе спряло. Избягах. Задъхана, възбудена, желаеща още и… влюбена. Избягах от мъжа, когото обичах и едновременно ненавиждах за това, че е посмял да се бърка в личния ми живот. Как щях да го погледна утре? Нали бях на работа, а също и той? Реших проблема, като се обадих на шефовете и им казах, че не се чувствам добре и утре сигурно няма да отида на работа. Така щях да видя Жан-Марк отново след Нова година.

Така на двадесет и трети и двадесет и четвърти си бях сама вкъщи. Само Лулу ми правеше компания. Нямах желание да се обаждам на Мари докато не ми минеше яда. Как можа да му каже? Та тя не го познава! Не знаеше какъв е! От къде идва? Просто не го познаваше. Или може би не… Обажда ми се поне десет пъти от онази вечер, но аз не вдигах телефона. Бях забранила и на Лулу да го вдига. Нямаше ме за абсолютно никого. Във вторник на двадесет и трети и се обадих и оставих съобщение на телефонния й секретар, че ще ги чакам на вилата към обяд. Заминах там вечерта на двадесет и четвърти.

— Лили, оправи три стаи. Едната е за Филип и Мари, другата е за Джеси и Тити и третата не знам за кого, но я оправи за всеки случай — казах на Лили, когато пристигнах там. — Аз отивам в кабинета си. Ела при мен после да обсъдим нещо. Моля те!

— Добре, госпожице.

— Лили, кога ще се отучиш от този тъп навик да се обръщаш към мен с това изтъркано „госпожице“? Казвам се Елизабет, а за приятелите и за по-накратко — Ели. — Не обичах да се държа с прислужниците като със слуги. Исках да се отнасят с мен като с приятел. — Престани с това госпожице. Не искам да се отнасяте с мен като с господарка, а като с приятелка.

— Добре, Ели.

След половин час Лили дойде в кабинета ми.

— Кажи сега, какво искаш, Ели? Оправих стаите и съм на твое разположение.

— Лили, знам, че правиш много хубаво пилешко бон филе с гъбен сос. Надявам се за утре вечер да успееш да го направиш като основно ястие. За предястие искам нещо леко и някаква салата по твой избор. А за десерт палачинки с шоколад — засмях се, защото Лили ме гледаше с недоумение. Явно се чудеше как ще се справи с всичко това сама. — Не се притеснявай, Лили, аз ще ти помогна. Купила съм пилешкото бон филе. Двадесет и шест парчета — мисля, че ще стигнат за осем порции. От теб искам само да ги сложиш в марината. Утре ще отидем да купим вино и другите продукти. Искаш ли?

— Да. Няма проблем, но може ли да те попитам нещо?

— Разбира се.

— Ти каза, че ще дойдат Филип, Мари, Джеси, Тити и още един мъж, нали?

— Да.

— С теб стават шест човека.

— Аха.

— За кого тогава са седмата и осмата порция?

— За теб и мъжа ти, Лили. Няма ние да ядем, а вие да гледате естествено.

— О, не, госпожице!

— Лили, престани с това госпожице!

— Добре, но нали няма да сядаме на масата при вас? — гледаше ме с умоляващи очи да кажа „Да“.

— Виж, Лили, това дали ще седнете на масата при нас си решавате вие двамата. Ако зависеше от мен, аз бих седнала по-скоро при вас в кухнята, но няма как. Те са ми гости и аз трябва да седя при тях. Искам-не искам, това е положението. Аз обаче ви каня най-официално да дойдете да седнете при нас на масата утре вечер. А от тук нататък вие си решавате дали ще приемете поканата ми или не. Разбрахме ли се? — тя ми се усмихна благодарствено и съчувствено.

— Разбирам, че не искате да ви идват гости. Какво се е случило, ако мога да попитам?

— Много неща, Лили. Скарах се с Мари в понеделник. Ужасих мъжа, когото обичам и сега ме е срам дори да го погледна. За това и вчера не отидох на работа.

— Нима сте се върнали при господин Миро? — ужасените й очи ме гледаха втренчено.

— Не, Лили, не съм. Говоря за един невероятен мъж. Дано някой ден да имаш честта да го видиш. Той е направо божествен, но ме вбесява в повечето случаи. Можеш ли да си представиш? Разпитвал е Мари за мен и Миро. Направо побеснях, когато разбрах, че тя му е разказала, дори се съмнявам, че му е разказала абсолютно всичко за мен.

— Не се притеснявайте. Знаете ли кога ще го видите отново?

— Надявам се най-рано другата година.

— Аха. Сега ще искате ли нещо за вечеря, или да ви донеса чаша чай с коняк?

— По-добре ми донеси чаша мляко, Лили. Не искам нищо друго. Не мога нито да ям, нито да спя като хората от мисли за Жан-Марк. Надявам се чистият въздух тук да ми подейства ободряващо.

— И аз се надявам, Ели. Имаш много измъчен вид. Ако питаш мен — по-добре изпий една чаша коняк вместо мляко и ще спиш като къпана.

— Благодаря, Лили, но ще се задоволя засега с чаша мляко.

— Конякът е в барчето.

Усмихна ми се и излезе от стаята. Аз си налях една чаша коняк, после още една и още една, и още една, докато не изпих бутилката. Не си спомням как съм стигнала до леглото дори.

— Ели… — един глас ми шепнеше в съня. Един глас така добре познат. Гласът на Жан-Марк. Сигурно сънувам. — Ели… — гласът продължаваше да ме вика.

— Жан-Марк…

— Аз съм, събуди се!

— Жан-Марк… — повторих още веднъж мислейки, че сънувам.

— Елизабет! — гласът ме повика. — Елизабет, събуди се!

— Жан-Марк, остави ме да спя! — в следващия момент изпищях. Събудих се и видях лицето на Жан-Марк близо до моето. Сънувах ли или той наистина беше тук? От писъка ми всички се събраха в моята стая. Не можех да си повдигна главата. Имах страшно главоболие, плод на снощната вечер. Бях се напила и сега ме мъчеше ужасен махмурлук. — Махайте се от стаята ми! — обърнах се към всички, които се бяха наредили на вратата. — И ти също, Жан-Марк! И какво, по дяволите правиш тук? — шепнех, защото не можех да понасям дори собствения си глас. Той започна да ми обяснява, но аз не можех да слушам точно в този момент обяснения. — Няма значение, махай се! После ще говорим! Лили, ти остани!

— Добре, Ели.

— Лили, донеси ми някакво хапче. Имам ужасен махмурлук. Колко е часът и какво по дяволите прави Жан-Марк тук?

— Той дойде с госпожица Мари.

— Мари, проклета да си. Знам, че ме чуваш и че си застанала точно зад вратата да подслушваш. И ако обичаш, влез! Филип може да не се сдържи, като те гледа така наведена да надничаш през ключалката!

— Дори когато си ужасна имаш чувство за хумор, глупачето ми.

— О-о-о, я върви по дяволите, Мари! Как можа да го поканиш? Не друг, а самия Жан-Марк?

— Стига де. И двамата се харесвате. Искам да ви дам възможност да се опознаете. А ти, Лили, защо не донесеш това за което те помоли Елизабет?

Мари се разпореждаше, сякаш си бе у дома. В известен смисъл тя наистина си беше вкъщи. Каквото беше мое, беше и на Мари. Тя ми е като сестра. Винаги съм разчитала на нея в най-трудните си моменти.

— Снощи май съм прекалила с коняка! За първи път се напивам така здраво — попитах я с отчаяние. — Мари, как ти хрумна глупавата идея да поканиш не друг, а точно Жан-Марк?

— Ели, казах ти… — започна тя.

— Не викай, че ще ми се пръсне главата, Мари. Моля те!

— О-о-о, върви по дяволит, Елизабет! Изпий си хапчето, когато ти го донесе Лили и остани в леглото, докато се оправиш и ти се оправи настроението. Аз ще помогна на Лили. А теб те искам в трапезарията в шест часа със… — тя огледа гардероба ми. Направи една недоволна гримаса и излезна за малко от стаята. След секунда се върна с една изящна рокля в ръце — … с това! Сега е два! Имаш четири часа на разположение да се пребориш с махмурлука. Ясна ли съм? — вече крещеше от яд.

— Не викай, Мари-Клодет! Не викай!

— Ще викам колкото си искам Елизабет-Мериди Крофт — тя повиши заплашващо тон. — Ясна ли съм?

— Ясна си ми като в мъгла. Махай се, Мари-Клодет! — не шептях, не говорех нормално, а викнах. В следващия момент съжалих, защото остра болка прониза слепоочията ми. Прошепнах й вече без глас: — Излез веднага, ако не искаш да хвърля нещо по теб, Мари!

— Добре — гласът й бе мек и тих. — Но в шест те искам долу, Елизабет! — ми кресна тя и блъсна вратата след себе си на излизане за да ми покаже, че не ми остава друг избор. Хвърлих една възглавница и тя се удари във вратата, а от другата страна чух само едно „Не успя! И този път не успя!“ от Мари.

Мари-Клодет се запъти към хола на първия етаж, където чакаше Жан-Марк. Щом отвори вратата, той се изправи и я попита:

— Как е тя? — попита, притеснен от състоянието на Ели.

— О, не се притеснявай Жан-Марк. Ще се оправи. За шест часа ще бъде в трапезарията — отговори вяло и безгрижно Мари, като се запъти към Филип, който бе седнал на един от фотьойлите. — Преживява тежко първия си махмурлук, това е всичко. Нали, скъпи?

— Трябва да й се признае, че дори в такова състояние е запазила чувството си за хумор. Нали? — каза Филип. — Не съм я виждал в по-лошо състояние от това, освен…

— Освен когато не разкри изневярата на Миро, нали? — попита Жан-Марк със сериозно изражение.

Филип погледна Мари.

— Ти си му казала, нали? — попита я скептично той.

— О, да. Тя наистина ми каза и за това аз щях да бъда удушен. За това, че съм се бъркал в личния й живот — всички от стаята се засмяха от сърце.

— И с право — каза Филип. — Все още не проумявам как може да има такива подли хора като него! Тя е толкова благороден човек, че едва ли има друг като нея на тази земя.

— Така е — съгласи се Жан-Марк. — Знам какво е направила за теб и за Мари. А също и за Джеси. Помогнала ви е да уредите животите си.

— Не съм му казвала нищо по този въпрос, скъпи — оправда се Мари, след като Филип я погледна с неодобрение.

— И не е нужно да ми казва. Аз сам разбрах.

— Ние я обичаме, заради това което е, а не заради това което има, Жан-Марк. Тя е един безценен човек и верен приятел. Надявам се, ще съумееш да оцениш това нейно качество — сериозното изражение на Филип подсказваше, че тук няма място за шеги. — И ако се случи още веднъж нещо лошо с нея, Господ да ти е на помощ. Ще бъдем трима срещу един, ако не и повече.

— Ако искате да застана на подсъдимата скамейка? — пошегува се Жан-Марк, но после добави със сериозно изражение. — Аз обичам Ели и ще се постарая да я направя щастлива.

Следобедът премина в шеги за състоянието на Елизабет и за нейния първи махмурлук.

Беше към четири и половина, когато станах от леглото. Взех набързо един душ и се оправих. В пет и половина вече бях готова да сляза в трапезарията. Главоболието вече ми беше минало, а настроението — приповдигнато. Бях облякла роклята, която Мари ми бе оставила. Платът й беше тежък и падаше свободно по тялото ми. С гол гръб, с много тънки презрамки и невероятна бяла бродерия по целия плат на роклята. Беше вталена и освободена от талията на долу. От средата на бедрото ми се спускаше цепка, която стигаше до глезените. Бях обула ниски обувки с нормален ток. Когато влязох в кухнята видях, че Лили седеше и говореше с мъжа си.

— Лили, всичко ли е готово? — усмихнато я попитах.

— Да. Остава само да наредя масата.

— Няма да имате време.

— Как така? Защо? — попита ме учудена Лили. Не знаеше какво ми бе хрумнало. — Какво пак сте намислили, Елизабет?

— Ти и съпругът ти не желаете да приемете поканата ми да седнете с нас на масата. И тъй като не можах да ви купя никакъв подарък, се обадих в една туристическа агенция и ви запазих билети за последния полет за Хавайските острови. Надявам се там да ви хареса. Престоят и сметката в хотела са за моя сметка. Отивайте да си събирате багажа, защото полетът ви е в седем часа.

— Но, госпожице… — започна да протестира Лили.

— Лили — приближих се до нея и я хванах за раменете. — Досега от теб съм видяла само хубави неща. Искам да ви доставя удоволствие. Това е коледният и новогодишният ми подарък за вас двамата. А сега отивайте да се оправяте! Аз ще поема нещата от тук нататък.

Лицето на Лили светеше от радост. Тя бе на служба при мен от шест години и половина и през този период аз бях видяла само добрини от нея. Исках да й се отплатя по някакъв начин, а това ми се стори най-добрия вариант.

— На летището ще ви чакат, за да ви закарат в хотела, в който съм направила резервация. Не търпя протести, Лили!

— Добре, Ели. Но как ще се справиш сама тук?

— Справяла съм се години наред сама. Защо пък сега да не се справя? Хайде, отивайте за багажа си! Таксито ще ви чака отвън след десет минути.

— Хайде, скъпи! Благодаря, Елизабет! — С тези думи Лили излезе от кухнята, а аз се захванах да подреждам масата. Салатата беше готова и сложена в чинии. Наредих приборите и занесох общите салати. Оставаха ми само пет минути до шест. Взех последните три чаши за вино и се запътих към трапезарията. Когато се обърнах по посока съседното помещение, изпищях. Един мъж, строен, с атлетично тяло, облечен в черен костюм, сива риза и вратовръзка, се бе облегнал на касата на вратата с ръце в джобовете и ме наблюдаваше. Жан-Марк. Това беше той. При писъка изпуснах чашите и те се счупиха. А Жан-Марк се усмихна и започна да ми помага да събера стъклата. Бях бясна. Как може да ме плаши така? Едва сдържах гнева си.

— Защо, когато ме видиш в последно време само пищиш? — усмивката му ме вбеси още повече.

— Махай се, Жан-Марк! Дяволите да те вземат, какво търсиш в кухнята? — бях заела вражеска позиция, а той се усмихваше все така безгрижно.

— Още ли не ти е минал махмурлука, Елизабет? — ме попита Мари, която беше долетяла, щом чула писъка ми. — Какво, по дяволите е станало тук? Остави това, Елизабет. Лили ще го изчисти!

— Няма да го изчисти! — отговорих й дръпнато. — Защото замина за Хавайските острови!

— Какво? — казаха и двамата в един глас. Тяхната реакция бе съвсем нормална, но на мен ми се струваше страшно комична. Едвам сдържах смеха си.

— Да! Не се учудвайте! — усмихнах се, защото в този рунд аз победих.

— Добре де, Елизабет, а сега кой ще се оправя с домакинството? — намръщено ме попита Мари.

— Как кой? Аз, естествено. Вие сте ми дошли на гости и следователно аз трябва да ви обслужвам.

— Ти си луда, Елизабет! Не знам дали съм ти го казвала до сега, но знам, че тотално си превъртяла. Вземи се в ръце! Много те моля!

Жан-Марк ме гледаше със смеещи се очи. Или ми се присмиваше, или наистина цялата тази история му се виждаше много смешна. Аз — клекнала, събирайки останалите парченца стъкла от счупените чаши. Роклята бе открила голото ми бедро и очите му бяха приковани в него. Когато го погледнах, видях, че очите му са потъмнели от възбуда.

Изправих се и отидох до мивката. Мари бе излязла от кухнята, но не и Жан-Марк.

— И сега ти ли ще бъдеш на разположение на всеки един от нас? — той се бе изправил и подпрял на касата на вратата.

— По принцип — да. Но всичко зависи и от нуждите на гостите ми — усетих накъде бие. — Ако е нещо, което не е по силите ми не бих могла да ви помогна.

— Ели, ще донесеш ли… — Мари се смути, когато влезе в помещението. Видя как ме гледаше Жан-Марк, обърна се и излезе.

— Сега идвам, Мари.

Взех други чаши и се запътих към трапезарията. Но за мое нещастие трябваше Жан-Марк да се дръпне, за да мога да вляза там.

— Дай да ти помогна, Ели! — Заповядваше ми!?

— Не, благодаря, Жан-Марк. Мога и сама — отново се държеше с мен сякаш съм малко дете, което не може да свърши нищо само. — И престани! Не съм бебе, за да ми помагаш! Години наред съм се справяла и сама. И сега ще се справя! И без твоя помощ! — наблегнах на последното изречение страшно много, за да разбере, че съм достатъчно голяма да се грижа за себе си и за другите около мен.

— Добре — той вдигна рамене и ми направи път да мина. — Не искам отново да се караме. Все пак е Коледа!

Когато влязох в стаята, той ме последва. Вървеше по петите ми и това страшно много ме дразнеше.

— Прав си, че е Коледа и че не трябва да се караме. Но престани да ме следиш! Вървиш ми по петите, а това ужасно много ме дразни! — погледнах го с ядно раздразнение.

— Вие двамата пак ли се карате? — Филип бе седнал на масата, както и всички други. Само аз и Жан-Марк отсъствахме от тази красива картина.

— Не, Фико! Не се караме! Той ми върви по петите, а това ме дразни.

— Той си има своите причини да те следи!

— Да, да. Няма да стане тая! Никога не съм обичала да ме следят!

— Стига де, Елизабет! Правиш се на малко дете! — скара ми се Мари.

— Е, и?

— Не ти отива!

— Това дали ми отива или не, си е лично моя работа. Не мислиш ли, Мари?

— Оставете я! Не виждате ли, че още не се е оправила от махмурлука.

— Имаш много поздрави, Тити. Оправих се още преди два часа.

— Да, но не ти личи. Още си в лошо настроение.

— Не съм в лошо настроение, а просто се дразня от факта — погледнах Жан-Марк, — че някой ми ходи по петите.

— О-о, престани Ели и ела по-добре да донесем салатите! — тя ме хвана за ръката и буквално ме завлече в кухнята. Мари бе много своенравна и се разпореждаше като собственичка. Наистина бях в лошо настроение. Дори не исках да й говоря. Беше ме предала! Как можа? Обхвана ме отново онази ярост от понеделник вечерта. Когато влязохме в кухнята я попитах с неприкрито възмущение:

— Мари-Клодет? Как можа да поканиш точно Жан-Марк?

— Ели… — започна тя мило — той те харесва! Защо не му дадеш поне една възможност? Днес е Коледа. Не можеш ли да изтърпиш поне през отпуската да не се караш с него?

— Не, не мога, Мари! Той не ме харесва, а ми се подиграва.

— И с право. Как може да си толкова дръпната с него? Та той се опитва по всякакъв начин да ти се хареса, да бъде на твое разположение по всяко време, а ти се караш с него. И аз да съм и аз бих ти се подигравала, нищо, че те познавам така добре, Ан-Мари.

— Престани! — е това вече беше върхът. Ами ако Жан-Марк чуе? — Не съм Ан-Мари! — скарахме се. — И не виждам причина той да остава тук до края на отпуската.

— Ще остане, както и всички ние!

Телефонът иззвъня и аз го вдигнах. Ядосано произнесох обичайното „Моля?“, при което отсрещният глас се смути.

— Един момент! — обърнах се към трапезарията и викнах все още бясна от разговора с Мари: — Джеси, на телефона!

— Може ли да говоря от твоя кабинет?

— Разбира се, Джеси! — успокоих се от сериозния му глас. Поне един човек да не спори с мен днес.

— Разговорът ни приключи, Мари. Или той си заминава утре, или аз, пък вие, ако искате, оставайте.

— Кой, къде ще заминава?

— Жан-Марк, престани да се бъркаш в личните ни работи! — ядосах се отново. Днес всеки ми лази по нервната система.

Когато останалите салати бяха сервирани, всички седнахме на масата мълчаливи. Е, не всички. Мълчахме само аз и Жан-Марк. Мари разговаряше с Филип, а Джеси спореше с Тити. След кратък спор Джеси се обърна към всички. Въпреки, че се смееше, гласът му беше сериозен.

— Компания! Много ми е приятно с вас, но утре ще трябва да ви напуснем с Тити.

Всички останахме учудени. Аз се опомних първа:

— Защо, Джеси?

— Обадиха ми се от службата преди малко, когато ме извика, Ели. Възникнал сериозен проблем и моето присъствие е наложително. А Тити ще се върне с мен, защото не виждам смисъл да остава.

— Добре, Джеси — казах със съжаление за него, но не и за Тити. Все пак трябваше да й предложа да остане, за да се направя на възпитана. — Но ако Тити иска, може да остане.

— По-добре да дойде с мен, Ели. Няма да остане, но все пак благодаря.

— Ти решаваш — не можех да направя нищо повече, а и не исках. Беше ми противна. Търпях я само заради Джеси.

— И така. Останахме само ние четиримата, нали така? — попита Филип, за да разведри обстановката.

— За сега, Фико. Само за сега — му казах замислено. — Ако Жан-Марк не си тръгне утре, аз ще го направя.

Остатъкът от вечерта премина спокойно. Без кавги, без разправии и без спорове. След като станахме от масата, всички се преместиха в хола. Като казах всички, имах в предвид само мъжете. Аз, Мари и Тити останахме в трапезарията, за да разчистим масата. И трите мълчахме. Между нас се бе настанила гробна тишина и се чуваше само тракането на чиниите. Накрая Мари не издържа и наруши тишината:

— Ели, какво друго, освен това което ми каза, имаш против Жан-Марк? Защо се държиш така с него?

— Стига, Мари! — вече се уморих от вечния спор с нея за Жан-Марк. — Това, че и двамата носите френски имена, не ти дава право да го защитаваш пред мен. Спомни си последния път, когато защитаваше мъж пред мен. Тогава сгреши! И сега може би грешиш! Той е надут и високомерен пуяк!

— Елизабет! Престани! Този път имам причини да го защитавам! Проучих добре човека, преди да го поканя тук.

— Нима? И какво откри? Да не би случайно да си открила, че е президентът на USA? — сарказмът ми бе явно подчертан. — Или че е в класацията за милионер на годината и той е на челна позиция?

— Няма да ти кажа какво съм открила. Той иска сам да ти разкаже за себе си.

— О, нима? А защо по дяволите му разказа всичко за мен? Защо не постъпиш сега лоялно към мен? Нали си ми приятелка. Разкажи ми какво си открила? Хайде де!

— Аз отивам при Филип — каза тя, като остави чиниите и всичко останало така.

— Бягай ти! Но не е справедливо той да знае всичко за мен, а аз само името му — креснах й, когато тръгна към вратата.

— Аз отивам с нея — добави Тити. — Не искам да започнеш и с мен да се заяждаш.

— Значи и ти си на нейна страна? — бях бясна. Обхвана ме безпомощен гняв. — Махай се тогава щом, искаш! — Тити стоеше като вцепенена. Никога не ме бе виждала толкова ядосана, а аз й креснах: — Махай се, ако не искаш да хвърля нещо по теб!

С бързи стъпки Тити се изниза от стаята и останах сама. Ядът ме обхващаше бързо и метнах една чиния в посока към вратата. В същия момент тя се отвори и аз изкрещях „Внимавай!“. Жан-Марк се наведе, чинията прелетя на милиметри от главата му и се разби в стената на коридора. Той я погледна, после погледна мен.

— Не ти ли стига, че без малко щеше да ме удушиш, а сега ме замеряш и с чинии? — очите му се смееха.

— Жан-Марк, не исках да те ударя! — притесних се много за него. — Просто… бях я хвърлила… и не мислех, че някой ще влезе. А ти… — в следващия момент се осъзнах — ти какво правиш тук?

— Стана ми скучно оттатък и реших да дойда да ти помогна.

— Не се нуждая от помощта ти, Жан-Марк — отново бях застанала на вражеска позиция. С мъж като него човек никога не знае какво може да очаква. — По-добре си потърси друго забавление, аз едва ли ще те разведря.

Той приближаваше към мен. Бавно, но сигурно Жан-Марк заплашваше да разруши света ми. Аз отстъпвах с една крачка назад при всяка негова крачка напред, докато зад мен не застана стената. Бях хваната в капан.

— Жан-Марк… — умолително произнесох името му.

— Не се страхувай от мен, Елизабет! — той бе застанал точно пред мен. — Искам да ме опознаеш. А ти?

— И аз също, Жан-Марк, но… — волята ми да се боря срещу него ме бе напуснала. Сега исках само да усетя неговата прегръдка. Исках да бъда с него, да го опозная. Да знам всичко за него.

— От какво се страхуваш, Ели? — гласът му бе мек, като на влюбен мъж, който прави отчаяни опити да завладее любимата жена.

— Страхувам се от теб. От това, че може отново да ме наранят. Не искам повече болка и страдание. Стигат ми толкова — исках да му разкажа всичко, ала не смеех.

— Ела да се поразходим навън. Остави масата, утре ще я оправим.

— Добре.

Хванати за ръце ние излязохме през вратата в трапезарията на терасата. Въздухът бе прохладен и на мен ми стана студено. Той свали сакото си и ме наметна с него.

— Елизабет, не се страхувай от мен. Аз не искам да те нараня. Искам просто да ме опознаеш. Целта на моето идване не е да те накарам да страдаш. Просто желая… — той млъкна. Исках да продължи, но той не го направи. Вместо това ме прегърна. — Ели, дай ми една възможност. Просто само една. Не повече. Ако не оправдая доверието ти, обещавам да се махна от живота ти и повече няма да чуеш за мен.

— Страхувам се да повярвам отново, Жан-Марк — гласът ми бе спокоен, но изпълнен с болка. — Ти си мъж, на когото нито една жена не би устояла. Защо се интересуваш толкова много от мен? — отдръпнах се и го погледнах в очите. — Защо желаеш толкова настоятелно да ти дам една възможност? — очите ми бяха тъжни, но сериозни.

— Виж, Ели, моята цел не е да те използвам заради това което имаш и притежаваш…

— От къде знаеш, какво притежавам? — бях учудена, че той най-вероятно знае моето финансово положение.

— Знаех почти всичко за теб. За това помолих Мари да ми разкаже последното нещо което исках да разбера. Исках да разбера това, което се бе изплъзнало на мен и моите детективски проучвания. Още преди повече от половин година разбрах почти всички подробности около теб и твоя живот. Убягна ми само връзката ти с Миро.

— Ти си ме проучвал от повече от половин година? — не вярвах на ушите си. — Как си могъл, Жан-Марк? — бях разстроена. Не можеше да се случва отново това? — Как си могъл да го направиш? Това е посегателство върху личния ми живот! — вече крещях, а не говорех нормално.

— А какво да направя като не ми излизаше от мислите? — повиши тон и започна да крачи нервно по терасата. — Ти, ако бе на мое място, как би постъпила? Аз не можех да дойда при теб и да ти кажа: „Здравей! Не се познаваме, но аз съм Жан-Марк Дидие. Собственик на «Акорд Индъстрийз». Бих искал да излезем някой път за да се опознаем по-отблизо. Ако си съгласна, ето ти телефонни ми номер. Обади се когато решиш.“ Това ли ми предлагаш да направя? Е, не благодаря. Виждал съм много красиви жени, но ти не ми излизаше от мислите. Не можех да дойда при теб и да ти наговоря куп глупости — бяха го хванали нервите и той прокара ръка през косата си. Един жест на раздразнение. — Ако беше на мое място ти какво би направила?

— Със сигурност нямаше да пусна детективи по петите ти, Жан-Марк. От всичко най мразя да се бъркат в личния ми живот. А ти си направил точно това. Мразя те! Не искам да те виждам! Искам утре рано сутринта да напуснеш вилата! Ако не го направиш ти, ще го направя аз — говорех с омраза. Не можех да повярвам, че той го е направил. Човекът, когото обичам ме бе разследвал. Бяха ме следили като престъпник. Знаеха всяка една моя стъпка и може би и всяка моя дума? Нима той знаеше всичко за мен?

— Ели, в момента ти не осъзнаваш какво говориш… — започна с молба, с един умоляващ тон на гласа.

— Напротив, умът ми е бистър като планински поток.

— Моля те, Ели, обмисли всичко добре. Аз искам…

— Важно е ти какво искаш, нали? — викнах. Ядоса ме до степен, до която никой не бе успявал да го направи. — А помисли ли поне веднъж какво искам аз? Явно не си! Махни се от очите ми, Жан-Марк, не искам да те виждам никога повече през живота си. Мразя те! Ако ти не напуснеш утре имението, ще го направя аз.

— Ели, обмисли трезво нещата, моля те! — очите му бяха тъжни. За момент ми стана жал за него, но когато се сетих какво бе направил, яростта ми се върна.

— В напълно трезво състояние съм, Жан-Марк… — гласът ми се сподави. Не можех да говоря повече, не можех дори да го виждам ясно, защото сълзи замъглиха погледа ми. Изрекох едно последно: — Мразя те! Мразя те, Жан-Марк, от дъното на душата си! — и се запътих към градината. Тя беше моето убежище. Познавах я като дланта на ръката си. Исках да избягам, да се скрия, да не виждам никого. Исках да бъда сама. Запътих се към къщата на Лили в края на имението. Знаех къде крие ключа, взех го и влязох вътре. Заключих вратата, за да не може никой да ме безпокои. Жан-Марк бе тръгнал след мен, но успях по някакъв невероятен начин да му се изплъзна. Навън беше студено и започваше да вали сняг. А в очите ми… Там валеше дъжд. Бях се влюбила отново и пак бях наранена. Защо се бе бъркал в личния ми живот? Нима аз нямах право на такъв? Нима всяка моя стъпка трябваше да става обществено достояние? Мразех го! Проклинах го хиляди пъти и пак го обичах. Бях се скрила в банята на Лили, бях се свила във ваната и плачех. Плачех безутешно. Исках да умра. Исках да потъна в земята. Мислех за него. Той ме е преследвал? Той ме е лъгал? Как е могъл? Лъжовни целувки, престореното мило поведение? Нима е възможно? Толкова добър актьор ли бе? Продължавах да плача, докато не заспах така, свита във ваната, в къщата на Лили.

Жан-Марк влетя в хола като торнадо, което помита всичко след себе си. Хвана Мари за ръката и я издърпа навън. Тя го гледаше смаяна и го засипа с куп въпроси, а той едва си поемаше дъх.

— Какво е станало Жан-Марк? Защо си задъхан? Къде е Елизабет? — притеснението й нарастваше. — Кажи по дяволите какво е станало?

— Тя… избяга… от мен. Започнах… да й разказвам… за това… как съм… научил… почти всичко… за нея… — говореше на пресекулки, защото едва си поемаше дъх. — Казах й… за… детективите… които… бях… наел…

— Какво си направил? Казал си й за детективите? Как можа, Жан-Марк? Сто процента съм сигурна, че сега Ели се чувства използвана. Всичко друго трябваше да й кажеш, но това не. Само това трябваше да премълчиш. Къде е тя сега? — той не можеше да говори, защото все още едва дишаше, а и той сам не знаеше къде точно е тя сега в момента. — Къде е Ели, Жан-Марк?

— Избяга в градината… Не можах да я настигна. Не успях. Беше прекалено бърза.

— По дяволите, Жан-Марк! Сега къде да я търся? В каква посока тръгна? — попита тя, след като излязоха на терасата. Той посочи с пръст посоката, в която бе тръгнала Елизабет.

— Натам…

— Щом е тръгнала натам, знам къде е отишла. Ти стой тук в случай, че се върне. Аз отивам при нея.

— Ще дойда с теб! — каза той като тръгна след мен. — Искам да й обясня толкова много неща… — вече се бе посъвзел.

— Не! — каза тя властно. — Ще стоиш тук, Жан-Марк. Познавам Елизабет достатъчно добре, за да знам, че няма да иска да чуе и дума за теб или от теб. Дай й малко време, за да обмисли ситуацията.

— Не мога. Утре си заминавам.

— Защо?

— Тя не желае да ме вижда. Каза ми, че ме мрази. Моля те. Тръгвам си сега, предай й само този подарък от мен! — той искаше да бръкне в джоба на сакото си, но се сети, че то е в Елизабет. — Не е в мен, а в нея. Във вътрешния джоб на сакото ми е подаръкът й. Ако го приеме, нека ми се обади. Довиждане, Мари. Надявам се да съумееш да я успокоиш и накараш да приеме подаръка ми с молбата, която самият той изрича. Аз си тръгвам.

Мари стоеше и гледаше слисана мъжа, който се отдалечаваше и се чудеше, какво ли искаше да каже с това. Обърна се и се запъти към къщата на Лили. Когато стигна до нея, провери за ключа. Нямаше го на обичайното му място. Тогава тя извика.

— Елизабет-Мериди Крофт, знам, че си вътре и ако не искаш да разбия вратата, по-добре я отвори!

Високият и ядосан глас на Мари ме стресна. Той ме събуди. В първия момент не можах да си отворя очите, защото ми бяха подпухнали от плач. Когато я чух да вика отново се ядосах. Как беше възможно самата тя да ме набута в ръцете на Жан-Марк. На този използвач.

— Махай се, Мари! Не искам да говоря с теб!

— Но ще трябва да го направиш, защото иначе ще разбия вратата и ще вляза! По дяволите, ще те намеря, където и да се скриеш. В това бъди сигурна, Елизабет!

Сякаш винаги успяваше да ме разубеждава. Отворих вратата, но всичко беше дотук. Не исках да говоря с нея, а и с когото и да било друг.

— Ели, знам, че ти е трудно да го разбереш — започна Мари, сякаш искаше да ме успокои. По-скоро имах чувството, че иска да ме напердаши за това, което направих — но аз го разбрах. Надявам се един ден ти също да го разбереш. Той също е бил използван, Ели! Настрадал се е достатъчно, за да желае да бъде наранен отново. — Мари ми разказа всичко от самото начало до края. За проучването, което направила, за техния разговор в нейния кабинет и накрая заключи: — Жан-Марк каза, че отива да си опакова багажа, за да си замине.

Сърцето ми се качи в гърлото. Наистина ли ще си замине? В мен се бореха чувства на обич и омраза. Как можеше този мъж да ме изкарва извън релси от яд, а в следващия момент да ме накара да горя в огньовете на ада от страст? Причината бе само една и аз много добре я знаех. Аз го обичах. Обичах го с цялото си същество. От сърце и душа.

— Ели, ще се опиташ ли да го спреш! — Мари не знаеше какво ще отговоря. Седеше и ме гледаше втренчено. Сега не ми заповядваше, а просто искаше да знае. Искаше да знае дали ще направя поне един нищожен опит да го задържа. Вече бях спокойна. Той си заминаваше. Нямаше да бъде така близо до мен. Но наистина ли бях спокойна? След като го обичах, оставях мъжа на моите мечти да си отиде от мен? А болката, която ми причини? Дали щях да я превъзмогна някога? Взех решение. Повече няма да се крия. Имах толкова много почитатели и всички те от осем години очакват да ме видят. Но… О, Боже Господи! Сега се сетих — след един месец изтича крайният ми срок, в който трябва да предам тридесет и пет стихотворения на издателя ми, а не съм написала нито едно. Да — трябваше да го оставя да си отиде. С тъга в гласа ми й отговорих:

— Не, Мари! Няма да се опитам да го спирам! — станах от канапето и започнах да се разхождам из стаята. — Нямам право, а още един стих не съм написала. Знаеш, че крайният срок наближава. А ако той остане, аз няма да мога да се съсредоточа върху работата си.

— Ели, не искам да влияя на мнението ти и решението, което си взела, но не мислиш ли, че пропускаш може би единствения си шанс да бъдеш щастлива с човека, който те обича?

— Ако наистина ме обича, защо ме е следил, Мари? Помисли разумно, моля те!

— Помислила съм и ще ти отговоря простичко на въпроса. Искал е да разбере повече за теб, за живота ти.

Не исках да говорим повече по въпроса и за това побързах да сменим темата.

— Мари, реших да се появя пред почитателите си — остана като полята с вряла вода и ми зададе само един въпрос, а очите й ме гледаха така, сякаш не бе разбрала какво изрекох: — Какво?

— Да, Мари, не виждам защо си толкова смаяна? Знаеш, че имам милиони фенове, които от години очакват да видят любимата си поетеса. Не е ли така?

— Да… Но, Ели… ти не желаеше да се появиш на нито една корица и на собствените си книги — тази жена, с която разговарях сега вече беше моята приятелка. Онази, която от години беше мой изповедник. Винаги беше до мен, когато имах най-голяма нужда от нея. — Какво те накара да вземеш това решение точно сега? Не е само заради феновете ти, нали? Има и друга причина?

— Разбира се, Мари. Както винаги, улучваш целта право в десетката! Виждаш ли, миличка, след като Жан-Марк е научил всичко за мен и е пратил детективи да ме следят и друг може да го направи без дори да разбера.

— Но, Ели, не разбираш ли, че ако се покажеш, папараците ще те следят и на край света.

— Да! Но поне ще знам, че са там, след мен, Мари. И ще съумея да скрия това, което не искам да разберат.

— Ели? — загрижеността на Мари ме трогна. — Обмисли ли добре нещата?

— Много добре, приятелко, и разчитам изцяло на твоята подкрепа.

— Разбира се, че я имаш безрезервно, глупачето ми — тя седна до мен и ме прегърна. — Боя се само да не бъдеш отново наранена. О, забравих. Къде е сакото на Жан-Марк?

— Тук някъде. Защо?

— Донеси ми го, моля те! Искам да видя нещо.

Отидох в банята, в която бях намерила убежище и донесох сакото на Жан-Марк.

— Мари, няма ли да ми кажеш за какво ти е сакото на Жан-Марк? — тя започна да преравя един по един джобовете и направи някаква самодоволна физиономия, когато напипа нещо във вътрешния джоб. Тя ме погледна и се усмихна. — Какво, Мари? — попитах я с нетърпение.

— Искаш ли да ти дам доказателство за любовта на Жан-Марк, Елизабет?

— Не, не искам. Но ще ми кажеш ли, защо се усмихваш така?

— Няма да ти кажа, Ели — тя стана и се запъти към входната врата. Точно преди да излезе се обърна към мен: — Когато решиш, че искаш да ти дам доказателство за любовта и искреността на чувствата на Жан-Марк ми се обади, Ели.

— Мари, престани с тази тайнственост и ми кажи какво има в джоба му. Да не би…

— Казах ти, Ели, и не се бави с решението. Той чака отговор. С Филип си тръгваме — каза тя мило. — Искам да завършиш книгата до крайния срок. А ако останем тук, няма да успееш. Когато решиш, че си готова, ми се обади. Знаеш къде да ме намериш — с тези последни думи ме остави да се чудя за какво става въпрос. Какво искаше да каже с това „доказателство“? Не знаех.

Върнах се във вилата на разсъмване. За съжаление всички си бяха заминали. Аз бях сама. Отново бях сама. Лили я нямаше и поне знаех, че един човек е истински щастлив. Започнах да се разхождам из пустата къща. Минавах през всяка една от стаите с тъга. Имаше период, в който бях щастлива в тази къща. Бях щастлива с един подлец. Един измамник и използвач. Тези думи можеха да се определят само с едно име — Миро. Как можах да съм толкова наивна, че да позволявам на хората да ме използват. В разходката си стигнах до стаята, в която бе Жан-Марк. Не посмях да вляза. Беше ме страх от чувствата, които ще нахлуят в душата ми, затова се заключих в кабинета си. Въпреки, че в къщата нямаше никого, след като влязох в своето убежище, врътнах ключа. Седнах на мястото си зад бюрото, направено от череша. Сякаш със сядането се изолирах от външния свят. Пред мен имаше изключително много бели листа и моливи. Хванах един от тях и започнах да пиша. Пишех и бях изгубила представа за времето, не знаех дали е ден или нощ, докато не ме стресна телефонен звън. Скочих като ужилена и се втренчих в телефона. Вдигнах телефонната слушалка и мълчах.

— Ели? — аз продължавах да мълча, знаех, че това е Жан-Марк. — Ели, знам, че ме чуваш, моля те отговори ми! — мълчанието ми продължаваше. — По дяволите, Ели, отговори ми! Не исках да те нараня. Исках само да ти кажа всичко, което…

— Не искам дори да знам за теб, Жан-Марк. Ти никога не си мислил какво желая аз. Дори не знаеш. Дай ми време. Ако е писано, ще се срещнем отново. Довиждане — с това поставих телефонната слушалка на мястото й. Прегледах поемите. Смаях се на способностите си. Бях написала петдесет поеми. За колко време? Ужас! Когато погледнах часовника, видях, че е шест часа вечерта. Коя ли дата бяхме? Обадих се на информация за времето и от там ми съобщиха, че сме двадесет и девети. Господи, била съм в собствената си изолация повече от петдесет и шест часа. Но за сметка на това бях свършила много работа. Беше ми лошо. Стомахът ми упорито напомняше за себе си. Устните ми се бяха залепили и пресъхнали. Не бях пила дори вода. Бях се унесла и забравила за времето. Обаждането на Жан-Марк ме беше изкарало от уединението ми. Телефонът пак иззвъня. Ядосах се! Сигурно отново беше Жан-Марк. Вдигнах и креснах в слушалката:

— Казах ти вече, че не желая да разговарям с теб…

— Ели…? — смаян глас произнесе името ми, сякаш искаше да ме успокои. — Елизабет? — бях млъкнала и правех отчаяни опити да разпозная гласа. Нима този глас беше на…

— Франк?

— Да, Ели, аз съм. На кого си казала, че не желаеш да разговаряш с него?

— Франк, как си? — бях щастлива, че поне той не бе ме изоставил. Пренебрегнах въпроса, който ми зададе. — Много се радвам да те чуя. Имаш ли планове за утре вечер? — засипах го с въпроси.

— Ели, не се прави на разсеяна! Ще ми обясниш по-добре, когато дойда при теб след пет часа. Става ли?

— Разбира се, братле. Ако можеш, мини през магазина и напазарувай. Опасявам се, че нямам абсолютно нищо тук. Всичко, което имах, сигурно вече се е развалило.

— Как така? Ти не си ли там от пет дена?

— Да. Но нямах време да напазарувам.

— А Лили? И тя ли?

— Лили я няма, Франк.

— Как така?

— Ще ти обясня всичко, когато дойдеш. Имам много неща да ти разказвам, но те не са за телефона. Ще напазаруваш ли?

— Разбира се, малката ми. След близо шест часа ще съм при теб.

— Добре, Франк. Ще те чакам.

След като приключих разговора си с Франк се запътих към кухнята. Оказах се права, когато предположих, че всичко, което имаше се беше развалило. Затова си направих едно убийствено кафе и седнах на канапето в хола. До пристигането на Франк имаше още малко време. Не биваше да се отпускам! Повтарях си това изречение близо час, след което се понесох на крилете на съня.

Когато се събудих, си бях в стаята. Започнах да се чудя дали всичко това, което се случи през последните дни не е просто един кошмар, просто още един лош сън? Лежах така замислена не знам колко време, докато вратата на стаята ми не се отвори и от нея се показа един поднос с лакомства, а след това и Франк. Значи не е било сън, а действителност. О, Господи, как исках да забравя. Исках цялата тази бъркотия да не се бе случвала.

— Добро утро или по-точно добър ден, сестричке.

— Добър да е, Франк. Колко е часът?

— Ами… може би някъде около един следобед.

— Колко време съм спала? — попитах аз.

— Прекалено дълго, малката. Вече бях започнал да се притеснявам за теб — гласът му бе загрижен и мек. Както винаги, той бе един от малкото хора, които ми действаха като успокоително. — От колко време не си слагала нищо в стомаха си?

— О, Франк, не знам. Ако ти кажа, че не зная дори коя дата сме, ще ми повярваш ли? За последно сложих храна в стомаха си на Коледа. Тогава…

— Боже, дете! Тогава не се учудвам на черните ти кръгове под очите.

— Франк, случиха се толкова много неща.

— Разказвай, малката.

Започнах да разказвам цялата история. Кога видях Жан-Марк за пръв път, как се запознах с него. След това последните събития, срещата ми с Миро, разговорът на Мари с Жан-Марк. И най-накрая какво се случи на Коледа, как господин Дидие ме следял и останалото. Как се затворих в кабинета си и за моето потъване в писането. Собствената ми изолация, без храна и вода, ме беше изтощила. Беше взела и последната ми капка сила, но поне бях щастлива, че си свърших работата. На подноса, който ми бе донесъл, имаше обилна закуска, кафе и плодов сок. Аз посегнах към кафето, но…

— О, не, момиченце! — Франк ми се скара, като издърпа чашата от ръката ми. — Първо ще си изядеш закуската. Кафе на празен стомах и ще трябва да викам лекаря. Чудя ти се само, Ели, как си издържала толкова време без да пиеш дори и една чаша вода. Затова искам да ометеш цялата закуска, която собственоръчно приготвих специално за теб.

Погледнах го с благодарност в очите и започнах да се храня. Когато привърших със закуската, Франк ми подаде чашата с кафе.

— А сега… — започна той, но аз го прекъснах.

— Братле, има още нещо, което не ти казах.

— Кажи, малката.

— Започвам турне. Ще се появя пред почитателите си. Достатъчно дълго се крих.

— Най-накрая да чуя нещо умно от тези красиви устенца — той стана, целуна ме по челото и ме прегърна. — Но искам да чуя причината. Това не е единственият ултиматум. Защо чак сега?

Аз станах, взех си дрехи и отидох в банята за да се преоблека. И от там му казах причината, която бях споделила преди няколко дни и с Мари. Когато излязох от банята, Франк седеше замислен на стола до леглото ми.

— Разумна причина, Ели. Знаеш, че аз бях на мнение да не се криеш. И винаги съм ти го казвал. Нали? — той беше станал от мястото си, хванал ме беше за ръка и ме насочваше към изхода на стаята ми.

— Да, Франк, така е. Дано не е късно, само на това се надявам.

— Разбира се, че не е късно, момичето ми. Това ще бъде най-голямата новина в целите Щати за годината.

— Притеснявам се само да не ги разочаровам.

— Няма, пиленце — бяхме излезли от вилата и се разхождахме по алеята. — Погледни се. Ти си истинска принцеса. Имаш всичко, за което много други жени само си мечтаят. Е, с малка намеса на хирург и те могат да го притежават, но ти… Ти си истинско бижу.

Разсмях се. Усмивката отново бе на устните ми, но за съжаление само там. Не и в сърцето ми. То бе наранено. Бяха го ранили отново. Може би за други това, че са ги следели, беше нищо работа, но не и за мен. Аз си имах достойнство. Никога не съм обичала някой чужд, непознат човек да се бърка в личния ми живот. Това за мен бе недопустимо.

— Принцесо, защо се натъжи? — загриженият му глас ме стресна. Погледнах го втренчено, сякаш не го виждах. В следващия момент разтърсих глава, за да прогоня всички лоши мисли и се усмихнах:

— Франк, не се притеснявай! Добре съм.

— Не ти личи, пиленце.

— Просто мисля за…

— За Жан-Марк. Нали, съкровище? — аз кимнах. Нямах вяра на гласа си. Имах чувството, че ако си отворя устата за да кажа нещо, щях да заплача. И той го разбра. — Виж, Елизабет — спря и ме обърна към себе си. — Погледни ме в очите и ми кажи честно. Обичаш ли го? — Отново кимнах в знак на съгласие. — Тогава, защо ти е толкова трудно да му простиш? Не е направил нищо непростимо. Нали? Той е просто мъж. Искал е да разбере какъв човек си, преди да предприеме някакви стъпки да се запознае с теб. Ако аз бях на негово място и бях толкова умен и предпазлив и аз щях да направя същото. Познаваш ме и знаеш, че неведнъж или два пъти съм идвал тук за да се лекувам от любовни разочарования от жените, които са ме използвали заради парите и положението ми.

— Да, Франк, но ти също ме познаваш и знаеш, че мразя да се бъркат в личния ми живот.

— Да, знам, Ели. Но имам един съвет към теб.

— Кажи, братле.

— Преди да се появиш пред своите почитатели, сложи личния си живот в ред. Прости на Жан-Марк. Обади се на Мари и то още сега и я попитай какво доказателство има тя. След това се обади на Жан-Марк и му определи среща.

— Не знам, Франк. Аз го обидих прекалено много. Наговорих му куп лъжи и лоши думи по негов адрес. Дали той ще ми прости за тях?

— Разбира се, сестричке. Ако те обича истински, ще ти прости. А сега — той погледна часовника си. Беше започнало да се смрачава, а залезът отдавна беше минал — връщаме се отново в къщата. Трябва да посрещнем Новата Година.

— Какво? Коя дата сме, Франк? Да не съм проспала тридесети декември?

— Да, пиленце, затова ти казах, че спа прекалено много. Но сега не се учудвам на съня ти, като знам колко безсънни нощи си изкарала над бюрото.

— О, Боже, братле. Съвсем съм изгубила представа за времето. Да вървим в къщи.

Това беше най-спокойната Нова година, която съм посрещала от две години насам. Не знам как, по какъв начин Франк ме успокояваше, но съм склонна да призная, че това му се отдаваше. Мисля, че вместо архитект по вътрешен дизайн, трябваше да стане психолог. Много го биваше в тази област. Винаги знаеше как да ми повдигне настроението, самочувствието и най-вече да ме убеди да взема правилните решения. Новогодишната вечер мина много спокойно. Разговаряхме, шегувахме се, смеехме се, посрещнахме Новата и изпратихме старата година и след това всеки се остави на нежните прегръдки на сатенените чаршафи на леглата си.

Когато се събудих, може би някъде към единадесет и половина, побързах да се обадя на Мари. Набрах телефонния й номер и зачаках да вдигне някой.

— Ало… — един сънен мъжки глас вдигна телефона.

— Фико? Честита Нова година, приятел! Мари там ли е? Трябва спешно да говоря с нея.

— Изчакай за момент.

— Ало?

— Мари?

— Да?

— Честита Нова година, миличка! — настроението ми беше приповдигнато и изобщо не ме беше грижа, че ги събуждам. — Мари, ти каза, че имаш доказателство за любовта на Жан-Марк към мен? Нали?

— Ели, сега ли намери да ме питаш за това?

— Да, сега. Трябва да знам, за да реша какво да правя.

— О? Ако ти кажа, ще ме оставиш ли да спя?

— И още как! Казвай, моля те!

— В джоба на сакото му онзи ден имаше пръстен. На Коледа искаше да ти предложи да станеш негова съпруга.

Онемях. Не знаех какво да кажа. Явно той не искаше да ме използва. Той наистина ме обичаше.

— Ели? — Мълчах. Нямах думи. — Елизабет? — Мари кресна в телефонната слушалка.

— Аз… Аз… Аз…

— Какво ти е, Елизабет? — беше кисела. Още не бе се разсънила. — Нали каза, че ще ме оставиш да спя?

— Аха…

— Добре! Това е.

— Аха…

— Чао!

— Чао! — говорех като на сън. Не можех да повярвам! Той искаше да се ожени за мен? Бях щастлива. Обичах го, а и той също ме обичаше. Станах, взех си един душ и се оправих на бърза ръка. Бях щастлива. Бях безкрайно щастлива. С усмивка на устните се запътих към стаята на Франк. Влязох и дръпнах завесите, за да влезе слънчева светлина и викнах:

— Франк! — той все още спеше. — Франк, братле.

— А-а?

— Хей, братле, ставай. Ще се омъжвам.

При тези думи, Франк скочи като ужилен.

— Какво? — успя само да промълви.

— Аха. Е, не точно. На Коледа Жан-Марк е искал да ми предложи да се омъжа за него. И тъй като аз избягах, той е дал или по-точно казал на Мари. Доколкото разбрах, все още очаква отговор.

6 януари

Жан-Марк Дидие седеше в кабинета си, когато секретарката му влезе с пощата.

— Нещо интересно, Маги? — попита той замислен.

— Нищо особено, освен… — каза тя, докато преглеждаше писмата — … това. — Подаде му един плик. — Няма подател. Дойде с препоръчана поща току-що.

Той пое писмото. За да го изпращат с препоръчана поща, явно беше някакъв важен документ.

— Свободна си, Маги.

Отвори плика и зачете. В писмото имаше едно стихотворение:

Без теб животът става празен,

Като голям изринат гроб,

А там във него няма радост

И няма смисъл за живот.

Напразно към света надничам,

Не виждам слънце, няма път,

Защото теб те няма тук,

А равно е това на смърт.

Тази поема написах за теб, любов моя. А отговорът на твоето предложение е: ДА, ДА и хиляди пъти пак ДА.

С обич: Ан-Мари Фиаско

П.П. Ще се видим на някоя от обиколките ми из страната. Започвам турне. Ще те чакам, за да ти дам автограф.

— Да! — викът на Жан-Марк беше силен. Маги реши, че става нещо с шефа й.

— Шефе, добре ли сте?

— Естествено, Маги. Как да не съм добре и още по-добре съм, отколкото можеш да си представиш. Щастлив съм! Ще се женя!

— Шегувате се, нали?

— Разбира се, че не се шегувам, Маги. Наистина ще се женя.

— Мога ли да попитам коя е щастливката? — смееше се.

— Маги, обичаш ли поезия? — той наистина бе щастлив. Викаше, танцуваше, смееше се, крещеше. Маги никога не беше виждала шефа си в такова състояние. Толкова щастлив. След Коледа сякаш нещо го бе изпило. Сякаш нещо бе дръпнало живота от него. Беше непоносим. Оплакваше се от всичко, затвори се в себе си и не искаше с никого да разговаря, никой не желаеше да вижда. И непрекъснато пиеше.

— Да!

— А писателката Ан-Мари Фиаско, да си чела нещо от нея?

— Чела съм, да.

— Ето за кого ще се женя.

— Наистина ли, господин Дидие?

— Маги, някога да съм те лъгал?

— Не, но…

— Какво „но“?

— Вие сигурен ли сте, че това е същата жена?

— И да не е тя, не ме интересува. Аз я обичам.

Януари месец мина неусетно. Телефонните разговори продължаваха, но бяха само те. Срещите щяха да почакат. Както той, така и аз имахме работа. Франк си замина още на втори януари, защото го извикаха спешно за една поръчка. Лили и съпругът й си дойдоха на седми януари, щастливи от почивката и с един много приятен загар на кожата. Все още не й бях казала новината за сватбата ми, която щеше да се състои на рождения ми ден — 16 август. Стихосбирката ми излезе на книжния пазар точно на тридесети януари. Целият този месец мина в много радост. Сега вече беше февруари. Започваше нов месец от тази година и моето първо турне. Пътувах с колата, която ми бяха предоставили от издателството. Край мен се нижеха красиви пейзажи. Дървета, отрупани със сняг. Беше великолепно. Майката природа беше непредсказуема. Не можех да се насладя на красотата, която се разкриваше пред очите ми. Тя бе неописуема.

— Мадам, да минем ли първо до апартамента ви? — попита ме Зак — шофьорът.

— Да, Зак. Трябва да си оставя и разопаковам багажа, а след това отивам в книжарницата на госпожа Монгомъри.

Зак беше мил човек и един от най-верните шофьори на издателството. Беше висок колкото мен, със сини очи и руса коса. Лицето му бе милостиво, а той беше около двадесет и седем или осемгодишен. Имаше обноски и винаги беше на точното място и в точното време. Но за съжаление — много любопитен.

— Мадам, може ли да ви задам един личен въпрос?

— Зависи за какво се отнася, Зак!

— Вие сте една изключително красива, привлекателна и интелигентна жена. Защо при вашите качества още не сте се омъжила?

Нямаше проблем да му отговоря. Така или иначе всички щяха да научат.

— Просто не бях срещнала подходящия човек, Зак.

— А сега?

— Ще се омъжа на шестнадесети август.

— А… може ли да попитам кой е щастливецът?

— Зак…

— Да, мадам?

— Много питаш. Ще го видиш някой ден.

— Добре, мадам! — милата му усмивка ме накара да се засмея.

Следобед посетих книжарницата на госпожа Монгомъри. След това посетих още много други в разстояние на три месеца. Обиколих цяла Южна Дакота, Оклахома, Невада и стигнах до Лос Анжелис, но за тези три месеца нито веднъж не видях Жан-Марк. Чувахме се само по телефона и той бе толкова загадъчен, че се чудех какво ли е намислил пък сега? Казваше, че ми готви изненада. Любопитството ме изяждаше от вътре. Мразех изненадите.

— Добър ден, бъдеща госпожо Дидие. Може ли да получа автограф от любимата ми поетеса?

Седях на мястото на продавача и раздавах автографи на многобройните си почитатели. При тези думи, изречени от Жан-Марк сърцето ми прескочи няколко удара и заби по-бързо. Вдигнах очи и го видях — мъжа, за когото след три месеца и няколко дни ще се омъжа. Той стоеше пред мен в целия си блясък и с една книга в ръка. Усмивката му сияеше като бисер на морското дъно, а очите му светеха предизвикателно.

— Разбира се, господин Дидие. Може ли да ми подадете книгата си? — искаше да играем? Добре и аз мога така. — Освен автограф ще желаете ли нещо друго?

— Ами засега ще се задоволя само с автографа и адреса на хотела, в който сте отседнала.

— Не съм отсядала в хотел, господин Дидие, настанила съм се в апартамента си.

— А може ли адреса му?

— Защо ви е да го знаете господине? Нямате работа там освен… освен, ако не желаете да ме прелъстите в собствения ми дом.

— Намеренията ми не бяха точно такива, но това не е лоша идея. Много ви благодаря.

Станах и се наведох над плота.

— Жан-Марк, престани с тази глупава игра.

— И защо? — наведе се и ме целуна. — Не ти ли харесва, миличка?

Изненада ме с още една целувка.

— Престани, Жан-Марк — погледнах го укорително.

— С кое да престана? С това ли? — в следващия момент ме целуна страстно, с необуздана жар. Краката ми се подкосиха. Когато откъсна устни от моите, се изправих зад тезгяха. Не можех да стоя на краката си и за това седнах отново.

— Ти си невъзможен, Жан-Марк.

— Знам, съкровище — самодоволната усмивка се бе настанила на устните му. Ядосах се, но не с онзи гняв, който ме обхващаше преди известно време. Гневът ми бе престорен, а очите усмихнати. Бях щастлива, че най-после дойде при мен.

— Ето ви книгата, господин Дидие. Надявам се да престанете с тези изблици на обич на публично място!

— Ако не ми кажете адреса си, а същевременно и телефонния си номер, няма да престана.

— Това изнудване ли е, господин Дидие?

— Както желаете така го наричайте, бъдеща госпожо — той се бе облегнал на плота. — Но трябва да знаете, че мога да бъда много настоятелен.

— О, това ми е известно господине — направих кратка пауза, като си давах вид, че мисля. — Значи единственият възможен вариант вие да престанете да прилагате вашият сексуален тормоз върху мен е да ви дам адреса си, така ли?

— Така изглежда, Ели.

— Добре. Адресът и телефонният ми номер са написани в книгата вместо автограф. Господин Дидие, ще ви чакам на посоченото място довечера в седем часа.

— Много благодаря, мадам. Довиждане! — с тези думи се запъти към изхода.

— Господин Дидие? — обърнах се към него точно преди да излезе.

— Да, мадам?

— Надявам се да не закъснявате?

— Не се притеснявайте, мадам. Ще се постарая да бъда точен — прати ми една въздушна целувка и излезе.

Тогава вдигнах телефонната слушалка и набрах домашния си номер. Казах на Анжелика да приготви вечеря за двама, да подреди масата и да излезе да се позабавлява. Излизането й щеше да е за моя сметка. Не лишавах прислужниците си от пари. Дори не им позволявах да носят униформи. Бях прекалено щедра, но пък и те го заслужаваха. Вършеха си перфектно работата и затова имах специално отношение към тях.

Към пет и половина книжарницата затвори. Отвън имаше доста голяма опашка, която чакаше за автограф от мен. Всички го получиха и затова се прибрах в нас към седем часа. Минах през банята и си взех един ободряващ душ. Започнах да се обличам, но времето не ми стигна. Звънецът иззвъня, а аз бях само по бельо. Намерих един сатенен халат, наметнах го и отидох да отворя на Жан-Марк.

— Влез, разполагай се удобно. Чувствай се като у дома си, но все пак не забравяй, че си на гости — пошегувах се с него. — Аз отивам да се облека. Ето там е барът, сипи си… — не успях да завърша изречението, защото той ме грабна и ме привлече в прегръдките си.

— Никъде няма да ходите малка госпожице. Радвайте се на тази привилегия да ви наричат „госпожица“ още три месеца и петнадесет дни — той ме беше притиснал здраво в прегръдката си. — И не се обличайте, защото ще ми отнеме прекалено много време, за да ви съблека.

— Жан-Марк, не си ли гладен? Вечерята ще изстине — казах му с укор в гласа си. Шегувах се, естествено, знаех, че е гладен, но не за…

— Гладен съм, но не за това съм тук. Гладен съм за теб, малката — гласът му бе дрезгав от възбуда. Усещах как е изразена и колко е силна тя. Бях прилепнала плътно до него, въпреки, че бях с една глава по-ниска от него. Той се наведе и ме целуна нежно. Започна да обхожда лицето ми с целувки, стигна до ухото ми и се заигра с език с него. След това слезна по шията ми като не пропускаше и милиметър да не е докоснат от езика и устните му. Целувките му бяха нежни и изгарящи плътта ми като огън. Запалиха в мен неподозирана страст и възбуда. Не можех да повярвам, че той владее толкова умела техника и така добре познава ерогенните зони на женското тяло. Целувките му се преместиха от шията към деколтето и след това на гърдите ми. Потръпвах от нарастващата възбуда, чувствата ми и инстинктите ми, които той събуждаше в моето тяло. След дълга и мъчителна от възбуда любовна игра ме облада нежно и въздържано и ме поведе към рая. До сега не бях изпитвала такова удоволствие. Жан-Марк не бе само невероятен мъж, но и опитен любовник. Накара ме да изпитвам невероятно опиянение от оргазъма.

След нежния и бурен полов акт се отпуснахме на канапето, наслаждавайки се на бавно напускащото ни удовлетворение.

— Вечерята вече е изстинала — прошепнах аз, още в плен на отиващото си удоволствие.

— Нима? — той се изправи и се подпря на лакътя си. Очите му поглъщаха всеки сантиметър, а може би и всеки милиметър от тялото ми.

— Да видим дали ще можем да хапнем от нея преди да я е хванала пневмония.

Жан-Марк се разсмя до такава степен, че както бе легнал на края на канапето, тупна на земята и продължи да се смее. Имаше толкова заразен смях, че и мен ме прихвана. Подадох си главата на ръба на канапето и започнахме да се смеем на тази ситуация. В следващия момент той ме дръпна и аз паднах върху него. Погледите ни се срещнаха, телата ни започнаха да горят от възпламенилата се наново страст помежду ни.

Нещо звънеше. Телефонът? Будилникът? Кое? Едвам отворих очите си, защото бях щастливо изморена. Усетих нечия ръка, един топъл дъх и едно мъжко тяло. Той беше тук, до мен. Погледнах първо будилника, после телефона.

— Ало?

— Миличка, може ли да се видим и да поговорим? — беше най-омразният ми човек — Миро.

— Няма за какво да говорим. Ти просто проигра шанса си преди години. Омъжих се и не желая да ми звъниш, да ме търсиш и преследваш! За теб умрях много отдавна. Сега, ако обичаш, затвори телефона. Изхвърли номера ми в най-близкото кошче за боклук, където впрочем трябва да бъдеш и ти и забрави за мен, за моето съществуване, за миналото ни и си разкарай тъпия задник от живота ми и този на съпруга ми, на приятелите ми — говорех ниско, но с подчертана омраза и ненавист. — А! И забравих да ти кажа още нещо. Бременна съм! Така че, моя бивша любов, повече нямаш абсолютно никакъв, дори и най-нищожен шанс да ме спечелиш или използваш отново.

— Виж, кучко, така или иначе ще намеря начин да те разделя със съпруга ти и ще си отново моя. Аз пак ще разполагам с парите ти. Бях ли пределно ясен, миличка? — той говореше с вяра в това, което изрича. Уплаших се и затворих телефона. Нима той наистина ще намери начин да ме раздели с Жан-Марк?

— Кой беше, скъпа? — съненият му глас ме стресна. Погледнах го така, сякаш се страхувах от него. Бях се втренчила в красивите му очи, които ме гледаха въпросително. Явно беше разсънен вече и… Гласът му прозвуча някак разстроено. — Скъпа, какво ти е? Защо си толкова уплашена? Какво ти казаха? Кой беше?

Много въпроси, а имаше само един отговор, само едно име. С невероятно нисък глас прошепнах името на този мерзавец, сякаш се боях да не би това нищожество да ме чуе отнякъде и по някакъв начин.

— Миро…

— Това копеле, любов моя, ще си получи заслуженото. Ще го изпратя на самотен остров в Тихия океан или най-добре ще бъде да го предам на властите. Не се тревожи, съкровище. Успокой се и ми кажи какво точно ти каза?

— Каза, че ще намери начин да ни раздели, че отново ще бъда негова и отново ще се разполага с парите ми. Точно както последният път.

— Как? Кога е било това?

— Когато за малко не те удуших.

— Аха. Е, признай си, че тогава и двамата имахме право. Никой не беше виновен — усмихна ми се чаровно и топло. Тази усмивка успя по някакъв начин да ме разведри.

— Да. Или пък с чинията на вилата. Как само прелетя на милиметри от главата ти.

— Ели — придърпа ме към себе си, — ти имаш много борбен дух, но не мога да разбера, защо го проявяваш само към мен?

— Ти беше като магнит за мен, който ме привличаше прекалено много и силно и заплашваше да разруши вътрешния ми мир. Е, и все още си, честно казано.

— Ей, остави всички лоши мисли. Той не може да ни раздели, Ели — удари се по челото. — Ох! — и започна да го разтрива — сега се сещам да ти кажа за приема довечера.

— Чак сега ли се сети да ми кажеш? — погледнах го развеселена не толкова от новината, колкото от това, че се удари прекалено силно. — А, и леко, че ще си докараш някое мозъчно сътресение.

— Не се притеснявай, съкровище. Няма.

— Добре! Сега да видим, какво ще облека довечера.

— Може ли аз да избера? — той ме гледаше с радост в очите, с вдигната ръка. Като малко дете в час, когато са задали въпрос, а то знае отговора и няма търпение да отговори.

— Не, не може. Защото ако зависеше от теб щях да ходя гола.

— Е, чак така ли? Не обичам друг да вижда и да докосва това, което ми принадлежи. Ще ми се довериш ли?

— Е, добре! От мен да мине. Ето там е гардеробът ми — посочих плъзгащите се огледала, зад които стояха тоалетите ми.

— О, не! — беше ме гушнал, а сега ме обърна с гръб към него и ме бутна към банята. — Върви да си вземеш едно събуждащо душче, а след това да се оправиш, защото ще излизаме — преди да затвори вратата го погледнах смаяно. — Ей, но не се бави много, защото ще падне голямо обикаляне.

— Какво? Ти да не си се побъркал, Жан-Марк? — викнах от банята. — Отиваме в моя магазин!

— Мечтай си миличка. Да ти кажа нещо, поне мечтите в този живот са безплатни. Те не се облагат с данъци и можеш да ги имаш в излишък.

Облякохме се и тръгнахме по магазините в пазарните центрове на Лос Анжелис. Беше забавно да се пазарува с него. Голям смях падна. Обикаляше и гледаше облеклата като дете, което за пръв път е на пазар. В повечето случаи той беше дете, но не обикновено, а едно пораснало дете.

Денят премина в шеги и смях. Дойде вечерта и ние вече бяхме на приема. Танцувахме, пихме шампанско, общо взето — забавлявахме се. В един момент видях как Франк се оглежда за някого. Видя ни и се запъти към нас. Точно преди да се промуши край една двойка, която танцуваше, се обърна към Жан-Марк, който говореше с един непознат за мен човек.

— Франк! — извикахме и двамата в изненада, че той присъстваше тук. Не обичаше подобен тип публични прояви. — Какво правиш тук? — продължихме да говорим в един глас, сякаш играехме някакви роли. Погледнах Жан-Марк, а той погледна мен.

— Ти го познаваш? — и двамата се засмяхме, защото нито аз, нито той предполагахме, че се познава с Франк.

— От къде го познаваш, Жан-Марк?

— Ами-и от… а, ти от къде го познаваш?

— Виж сега, това е човекът на когото трябва да благодариш за положителния ми отговор да се омъжа за теб. Той е мой приятел от години, когото много обичам и уважавам. Но ти не ми отговори на въпроса от къде го познаваш?

— Миличка, сега не мога да ти кажа от къде го познавам. Първо трябва да видим нещо и след това ще разбереш всичко, което те интересува.

— Добре, скъпи.

— Бъдеща госпожо Дидие — обърна се Франк към мен — и вие господине, ще ми позволите ли да я поканя на един танц?

— Разбира се, Франк, и да ми я пазиш!

— Разбира се, Жан-Марк. Тя е един от малкото хора, които уважавам толкова много.

Ние отидохме на дансинга, а Жан-Марк ни гледаше отстрани и ни се наслаждаваше.

Времето отлиташе толкова неусетно. Минаваха часове, дни, месеци. Докато се усетя и вече беше дошъл шестнадесети август. Бяха ми купили една приказна бяла сватбена рокля. Всичко беше като на сън, беше невероятно, че днес се омъжвам. Бях прекалено изнервена. Сватбата ще бъде в много тесен кръг — ще присъстват родителите ни и моите приятели. Въпреки, че всичко бе идеално планирано, в мен се надигаше някакъв алармен сигнал на тревога. Нещо ще се обърка. Имах някакво ужасно лошо предчувствие. Сякаш някакъв глас ми нашепваше, че някой ще успее да ме раздели с Жан-Марк, че отново ще бъда нещастна, че отново ще страдам. Някой се опитваше да ми го отнеме, да разруши отново живота ми. Но кой ли? Имаше само един човек, който ме бе заплашил, че ще ме раздели по някакъв начин с Жан-Марк — Миро. До този момент не се беше случило нищо тревожно. Бях пред църквата, облечена в приказната си сватбена рокля, държейки Франк под ръка. Той щеше да ме предаде на човека, когото обичах безкрайно.

Церемонията вървеше по план. Отецът попита всеки един от нас дали е съгласен да вземе другия за съпруг. И точно бе започнал финалните слова, когато предчувствието ми се засили страшно много. Сякаш сега ще се случи най-ужасната беда. Огледах се леко около себе си, нямаше нищо тревожно, но когато погледът ми се насочи към вратата, го видях. Срещу нас вървеше Миро с пистолет в ръка. В следващия момент някакъв инстинкт ме накара да застана пред Жан-Марк.

— Елизабет, отдръпни се от него! — нареди ми Миро.

— Не, Миро! Ти искаше мен, нали? — обърнах се към Мари. — Обади се в полицията!

— Да, така е.

— Но няма да ме получиш докато той е жив, а аз съм застанала пред него. Следователно, за да убиеш него, първо трябва да убиеш мен, подлецо!

— Ще те притежавам, Ели, ако ще и да трябва да убивам всеки, който ми се изпречи на пътя, ще го направя. Повярвай ми аз, не говоря празни приказки.

— Знам и затова ти казвам, че преди да нараниш него, ще трябва да ме убиеш.

— Полицията ще е тук след три минути.

— Но той само те използва, Ели — продължи Миро. — Не си ли разбрала досега? Той искаше да види дали ще може да покори една поетеса. За разлика от него, аз наистина те обичам, Ели.

Усетих, че няма да успея да го разубедя, като му казвам истината. Трябваше по някакъв начин да го накарам да свали и предаде пистолета си.

— Добре, Миро, да предположим, че дойда с теб, ще ми предадеш ли оръжието? Ако ти обещая, че ще бъда твоя от тук нататък? — той знаеше, че аз никога не съм нарушавала обещанията си и с това се надявах да постигна някакъв резултат. Видях, че полицията влезе много тихо и безшумно се приближаваха към него, докато не опряха оръжие в тила му.

— Сега можете да продължите празника си. Злодеят ще бъде тикнат на топло зад решетките за дълго време. Успокойте се и не се притеснявайте повече за него. От тук нататък го поемаме ние.

— Благодаря ви господа полицаи. Спасихте ни живота.

— Бих казал, че в интерес на истината вие се справяхте много добре и умело с него. Имате добър психологически подход.

Няколко минути останах в шок от преживяното, но после всичко се подреди чудесно и ние си продължихме празника. От тогава до сега не чух нищо за Миро. Разбрах, че са го осъдили на двадесет и пет години затвор без право на обжалване за опит за предумишлено убийство.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.